A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Harris: V–2

First published in the United Kingdom by Hutchinson in 2020, Hutchinson is part of the Penguin Random House group

Fordította: Komló Zoltán

Szerkesztette: Takács Gábor

Borítóterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright ©Canal K 2020

All rights reserved.

Hungarian translation ©Komló Zoltán, 2022

Hungarian edition ©GABO Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül tilos a könyv bármely részének másolása vagy bármilyen digitális, fényképészeti vagy egyéb eszközzel történő rögzítése vagy sokszorozása.

ISBN 978-963-566-229-6

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Sonny Mehtának
1942–2019

A SZERZŐ JEGYZETE

Történetünk 1944 novemberének végén, öt nap alatt játszódik le. A kerete tényeken alapul. A London elenni V–2-es légicsapások mind az itt leírt eredményekkel és következményekkel jártak. A németek a holland tengerparton fekvő Scheveningen környéki erdőkből indították a rakétákat. A britek válaszul ellenakcióba kezdtek, amelynek lelke a WAAF, a Női Kisegítő Légierő egyik csapata volt. A rakétaprogramot és a RAF medmenhami fényképes felderítő-elemzőinek a munkáját is igyekeztem olyan pontosan ábrázolni, amennyire az egy irodalmi műben az észszerűség keretein belül lehetséges.

De ez egy regény. Az olyan jól ismert történelmi személyiségek kivételével, mint Wernher von Braun és Hans Kammler SS-tábornok, szereplőim és az ő kalandjaik egytől egyig kizárólag a képzelet szüleményei. Azon olvasóim számára, akik szeretnének többet is megtudni a V–2 történetéről, a könyvem végén található köszönetnyilvánítás részeként egy forráslistát mellékeltem.

Robert Harris

2020. július

1

1944 novemberének végén egy szombat reggel a Scheveningen nevű holland tengerparti üdülőhelyen, egy vasúti kocsiszínben három, egyenként csaknem tizenöt méter hosszú ballisztikus rakéta pihent az acélállványán, akár egy magánklinika elkényeztetett betegei, nyitott szerelőnyílással, monitorokhoz csatlakoztatva, a német hadsereg formátlan, szürke cejgvászon kezeslábasába öltözött technikusoktól felügyelve.

Az a tél – a háború hatodik tele – közismerten kemény volt. A hideg mintha a betonpadlóból áradt volna – hogy aztán még a legvastagabb bakancsok talpán is átsugározva egészen csontig hatoljon. Az egyik férfi hátralépett a munkapadjától, és dobogni kezdett a lábával, hogy megpróbálja fenntartani a vérkeringését. Egyedül ő nem viselt egyenruhát. Háború előtti sötétkék öltönye a zakója felső zsebében sorakozó tollakkal és viseltes skótkockás nyakkendőjével civilnek mutatta – matematikatanárnak mondta volna bárki, ha arra kérik, hogy tippelje meg a foglalkozását, vagy valamelyik tudományág ifjú egyetemi tanársegédjének. Csak aki a lerágott körmei alatt észrevette az olajat, annak juthatott eszébe: áh, igen – egy mérnök.

Hallotta az onnan alig százméternyire lévő Északi-tengert, a partra kibukfencező hullámok folyamatosan hömpölygő robaját, a sirályok rikoltozását, ahogy ide-oda dobálta őket a szél. Elméjét megtöltötték az emlékek – igazából túl sok emlék is; kísértést érzett, hogy a fülvédőjét feltéve kizárja őket. De attól csak még feltűnőbb lenne, ráadásul ötpercenként úgyis le kellene vennie, mert örökösen kérdezgették hol erről, hol arról – a hajtóműről, az alkoholtartályban lévő nyomásviszonyokról vagy az elektromos vezetékekről, amelyek a földi tápegységről belső meghajtásra kapcsolták a rakétát.

Folytatta a munkát.

Nem sokkal fél tizenegy előtt a szín túlsó végében az egyik nagy acélajtó zörömbölve félresiklott a görgőin, és a hozzá legközelebb tartózkodó katonák vigyázzállásba merevedtek. Hidegen záporozó eső közepette Walter Huber ezredes, a tüzérezred parancsnoka lépett be. Mellette egy másik férfi is érkezett, aki feketebőr télikabátot viselt, hajtókáján az SS ezüst jelvényével.

– Graf! – kiáltotta el magát az ezredes.

Fordulj el, súgta azon nyomban Graf ösztöne. Fogd a forrasztópákát, hajolj a munkapadod fölé, mutasd magad elfoglaltnak.

Huber elől azonban nem volt menekvés. Úgy harsant a hangja, mintha a gyakorlótéren lenne.

– Hát itt bujkál! Van itt valaki, aki találkozni kíván magával. – Bőrcsizmája nyikorgott, ahogy végigmasírozott a javítóműhelyen. – Ő itt Biwack Sturmscharführer a Nemzetiszocialista Oktatóközpontból. Biwack – mondta az idegent előrébb terelve –, ő dr. Rudi Graf a peenemündei Katonai Kutatóközponttól. Ő a mi műszaki összekötő tisztünk.

Biwack náci karlendítéssel köszönt, amit Graf óvatosan viszonzott. Hallott már ezekről az NSFO-król, de még sosem találkozott egyikükkel sem – a náci párt nevelőtisztjeivel, akiket nemrégiben a Führer parancsára beágyaztak a hadseregbe, hogy felszítsák a harci szellemet. Igazi végsőkig kitartó fanatikusok. Minél rosszabbra fordultak a dolgok, ők annál többen lettek.

A SS embere tetőtől talpig végigmérte Grafot. Negyven körül járt, nem látszott barátságtalannak. Még mosolygott is.

– Tehát maga is egy olyan géniusz, aki meg fogja nekünk nyerni a háborút?

– Azt kétlem.

Huber sietve megszólalt:

– Graf mindent tud a rakétáról, amit csak tudni lehet. Ő felvilágosíthatja magát. – Grafhoz fordult. – Biwack Sturmscharführer csatlakozni fog a törzskaromhoz. Teljes biztonsági engedéllyel rendelkezik. Mindent elmondhat neki. – Az órájára nézett. Graf látta rajta, hogy siet elszabadulni onnan. Régimódi porosz volt, a Nagy Háború tüzértisztje – pontosan az a típus, aki gyanúba keveredett, miután a hadsereg megpróbálta meggyilkolni Hitlert. Egyetlen porcikája sem kívánta, hogy egy náci kém hallgatózzon a kulcslyukánál. – Seidel egyik szakasza az ütemterv szerint harminc perc múlva indít. Miért nem viszi őt át oda megfigyelőnek? – Biztatásként egy gyors biccentés – Nagyon jó! –, és már el is tűnt.

Biwack megvonta a vállát, és egy grimaszt vágott Graf felé. Ezek a vén trottyok, mi? Mit lehet tenni? A munkapad felé biccentett.

– Szóval, mi az, amin dolgozik?

– Egy transzformátoron, a vezérlőegységből. Nem nagyon szeretik ezt a hideg időjárást.

– Ki szereti? – Biwack csípőre tette a kezét, és szemügyre vette a kocsiszínt. Pillantása az egyik rakétán pihent meg. Vergeltungswaffe Zwei volt a hivatalos elnevezése. Kettes Számú Megtorlófegyver. A V–2. – Istenem, micsoda szépség! Persze már mindent hallottam róluk, de még egyet sem láttam. Nagyon szeretném megnézni ezt az indítást. Nem bánja?

– Dehogyis. – Graf az ajtó mellett sorakozó akasztókról levette a kalapját, a sálját és az esőkabátját.

A tenger felől esőt fújt a szél, és végigverte az elhagyatott szállodák közt húzódó mellékutcákon. A móló az előző évben leégett. Megfeketedett vastraverzei úgy nyúltak ki a fehérsipkásan hömpölygő hullámok fölé, mint valami hajóroncs árbócai. A strandot szögesdróttal és tankcsapdákkal szórták tele. A vasútállomás előtt néhány háború előtti, viharvert idegenforgalmi plakát két elegáns, labdázó hölgyet ábrázolt csíkos fürdődresszben és harangkalapban. A helyi lakosságot elűzték. A katonákat kivéve senki sem tartózkodott a környéken, katonai teherautókon és a rakéták mozgatására használt pár traktoron kívül járművet nem lehetett látni.

Menet közben Graf elmagyarázta a rendszert. A V–2-k vasúton érkeztek a németországi gyárból, a sötétség leple alatt, hogy az ellenséges repülőgépeket elkerüljék. Szállítmányonként húsz rakéta, hetente két-három szállítmány, mind a London elleni hadjárat céljára. Ugyanennyit lőttek ki Antwerpenre is, de azokat Németországból indították. Az SS saját tevékenységet folytatott Hellendoornban. A Hágában lévő ütegek parancsot kaptak, hogy az érkezéstől számított öt napon belül lőjék ki a rakétákat.

– Miért ez a nagy sietség?

– Mert minél tovább vannak kitéve a hidegnek és a nedvességnek, annál több hiba ütközik ki rajtuk.

– Sok a meghibásodás? – Biwack egy jegyzetfüzetbe írta Graf válaszait.

– Igen, sok. Túl sok!

– Mi ennek az oka?

– A technológia forradalmi, ami azt jelenti, hogy folyamatosan finomítanunk kell. Már több mint hatvanezer módosítást hajtottunk végre a prototípuson. – Még hozzá akarta tenni, hogy az igazi csoda nem az, hogy annyi rakéta besült, hanem az, hogy egyáltalán annyi elindult. De inkább letett róla. Nem tetszett neki az a jegyzetfüzet. – Megkérdezhetem, hogy miért ír le annyi mindent? Netán jelentést készít?

– Dehogyis. Csak biztos akarok lenni benne, hogy megértem. Régóta dolgozik rakétákon?

– Tizenhat éve.

– Tizenhat éve! Így ránézésre nem tűnik lehetségesnek. Most mennyi idős?

– Harminckettő.

– Ugyanannyi, mint von Braun professzor. Gondolom, együtt voltak a kummersdorfi katonai kísérleti telepen.

Graf oldalvást rásandított. Tehát neki és von Braunnak is utánanézett. Belényilallt a nyugtalanság.

– Úgy van.

Biwack felnevetett.

– Maguk, rakétás fickók mind olyan fiatalok!

Elhagyták a város beépített utcáit, és kiértek az erdős külvárosba. Scheveningent erdők és tavak vették körül. A háború előtt biztosan szép lehetett, gondolta Graf. A hátuk mögött egy sofőr nyomta a dudát, az út szélére kényszerítve őket. Pillanatokkal később egy szállítójármű bőgött el mellettük, hidraulikus állványán egy V–2-t szállítva – stabilizátorszárnyakkal előre, a vezetőfülkéhez legközelebb, aztán a hosszú test, végül pedig a trélerről lelógva, az orrkúp az egytonnás robbanófejjel. Közvetlen közelről álcázott tartálykocsik követték. Graf tölcsért formált a kezéből, és Biwack fülébe kiabálta, ahogy ezek egyenként elhúztak mellettük:

– Ez a metil-alkohol… a folyékony oxigén… a hidrogén-peroxid… Mind ugyanazokkal a szerelvényekkel érkezik, mint a rakéták. A kilövés helyén töltjük fel őket üzemanyaggal.

Miután a sarkon túl az utolsó szállítójármű is eltűnt, a két férfi folytatta útját. Biwack azt kérdezte:

– Nem aggódik az ellenséges bombázók miatt?

– Dehogynem, éjjel-nappal. De szerencsére még nem találtak meg bennünket. – Graf az eget pásztázta. A Wehrmacht meteorológusai szerint azon a hétvégén egy időjárási front vonult át Európa északi fele fölött. A felhők szürkék és súlyosak voltak, esőt ontottak. A RAF ebben nem fog repülni.

Ahogy mélyebben behatoltak az erdőbe, egy ellenőrző pontnál megállították őket. Az úton keresztben sorompó feküdt, mellette őrbódé. Graf bepillantott az erdőbe. A csöpögő vegetáció között kutyás őrszem mozgott egy pórázon tartott nagydarab német juhásszal. A kutya fölemelte az egyik lábát, és rámeredt. Az egyik SS-őr a vállához támasztotta a géppuskáját, és kinyújtotta a kezét.

Graf akárhányszor vett részt indításon, az őrszemek szemlátomást mindig azzal szórakoztatták magukat, hogy úgy tettek, mintha még sosem látták volna. A belső zsebébe nyúlt a tárcájáért, kinyitotta, és előhúzta az igazolványát. Vele együtt egy kis fénykép is kicsúszott, és átlibegett az úton. Mielőtt megmozdulhatott volna, Biwack máris lehajolt, hogy fölvegye. Rápillantott, és elmosolyodott.

– Ő a felesége?

– Nem. – Grafnak nem tetszett, hogy az SS emberének kezében látja. – A barátnőm volt.

– Volt? – Biwack egy temetkezési vállalkozó hivatásszerűen együttérző arckifejezését öltötte magára. – Sajnálom. – Visszaadta a fényképet. Graf óvatosan visszatette a tárcájába. Látta Biwackon, hogy részletesebb magyarázatra vár, de nem akarta megadni neki. A sorompó fölemelkedett.

Az előttük húzódó, kétoldalt fákkal telizsúfolt út a maga cikornyás utcai lámpáival valamikor sétatér vagy kerékpárút volt, most viszont álcaháló díszítette a fejük fölött. Először kihaltnak látszott. De ahogy mélyebbre hatoltak, nyilvánvalóvá vált, hogy a jobbra-balra elágazó ösvények mentén az erdő az ezred fő tevékenységét rejti – raktársátrak, kísérleti sátrak, rengeteg jármű, tucatnyi ponyvába bugyolált, a fák alá rejtett rakéta. Kiáltások hangját és a generátorok meg a járó motorok zakatolását vitte a nyirkos szél. Biwack megállt kérdezősködni, és türelmetlenségében most nagy léptekkel nyomult előre. Tőlük balra elmaradt a szárazföld. Egy tó csillogott át az ágakon, fakón, mint az ón, benne sziget és egy díszes csónakház. Ahogy nagy ívben bekanyarodtak, Graf fölemelt kézzel jelezte, hogy álljanak meg.

Tőlük kétszáz méternyire, a sétány közepén, a kusza zöld-barna álcázás miatt eleinte alig kivehetően egy V–2 meredt az égre az indítóasztalon egymagában, egy acélárbócot leszámítva, amelyhez elektromos kábellel csatlakoztatták. Körülötte semmi sem mozdult. A folyékonyoxigén-tartálya fölött vékony sugárban pára áramlott ki belőle hangtalanul, és kicsapódott a ködös levegőben, akár a kilélegzett levegő. Olyan volt, mintha valami hatalmas és fenséges állatra bukkantak volna a vadonban.

Biwack ösztönösen lehalkította a hangját, és csöndesen így szólt:

– Nem tudunk közelebb menni?

– Csak ebből a távolságból biztonságos. – Graf odamutatott. – Látja, hogy a kiszolgáló járművek is visszahúzódtak? Ez azt jelenti, hogy az indítószemélyzet már az árokban van. – Az esőkabátja zsebéből előhúzta a fülvédőjét. – Ezt tegye föl.

– És magával mi lesz?

– Én megleszek.

Biwack elhessegette a fülvédőt.

– Akkor én is.

Elektromos kürt harsant. Egy felriasztott szárnyasvad – igazi túlélő lehet, gondolta Graf, mivel a katonák előszeretettel lövöldöztek rájuk, hogy a fejadagjukat kiegészítsék – vergődött ki az aljnövényzetből, és esetlenül fölrepült. Miközben szárnyával zajosan csapkodva végiglibegett az úton, rémült, rekedtes rikoltása a kürt hangját visszhangozta.

– Üresen négy tonnát nyom a kicsike, üzemanyaggal feltöltve tizenkét és felet – mondta Graf. – Gyújtáskor az üzemanyagot a gravitáció táplálja be. Az nyolctonnányi tolóerőt biztosít… ami még mindig nem éri el a rakéta súlyát.

Egy hang szólalt meg hangszórón keresztül:

– Tíz… kilenc… nyolc…

A rakéta aljából élénken, mint szentjánosbogarak a sötétben, szikrák kezdtek el zuhogni. Ezek hirtelen vakító narancssárga lángsugárrá egyesültek. Levél, gally, törmelék és por örvénylett a levegőben, majd az egész átrepült a tisztás fölött. Graf megfordult, és odaüvöltött Biwacknak:

– Most beindul a turbószivattytú, a tolóerő megnő huszonöt…

– …három… kettő… egy!

Utolsó szavai belevesztek az éles hangú, fülrepesztő bömbölésbe. A fülére tapasztotta a tenyerét. Levált a köldökkábel. A turbószivattyú által az égéstérbe nyomott és hét másodpercenként egytonnás mennyiségben elégő alkohol és folyékony oxigén keveréke – a peenemündeiek szerint – a leghangosabb zajt keltette, amit ember valaha is produkált a föld kerekén. Grafnak mintha az egész teste beleremegett volna a rázkódásba. Forró levegő csapta meg az arcát. A környező fák pompásan festettek a ragyogásban.

Mint a startpisztoly eldördülése után a másodperc töredékéig még a rajtkövön egyensúlyozó gyorsúszó, a V–2 először megtorpanni látszott, majd hirtelen egyenesen felszökkent, egy tizenöt méteres tűzsugarat meglovagolva. Az égből mennydörgésszerű robajlás hömpölygött végig az erdőn. Graf a nyakát nyújtogatta, hogy követni tudja a pályáját, közben fejben számolt és imádkozott, nehogy felrobbanjon. Egy másodperc… két másodperc… három másodperc… Pontosan négy másodpercnyi repülés után az egyik vezérlőrekeszben aktiválódott egy időkapcsoló, és a V–2, már kétezer méteres magasságban, elkezdett megdőlni negyvenhét fokos szögbe. Graf mindig is bánta ennek a manővernek a szükségességét. Álmaiban a kicsike függőlegesen emelkedett a csillagok felé. Utoljára még megpillantotta a kiáramló vörös égésterméket, majd a rakéta London felé beleveszett az alacsonyan álló felhőkbe.

Lehanyatlott a keze. Az erdő újra elcsöndesedett. A V–2 egyetlen maradványa egy távoli zümmögés volt, és nagyon hamar az is elhallgatott. Aztán már csak madárcsicsergés maradt, és az eső dobolása a fákon. A tüzelőszakasz tagjai kezdtek kikászálódni az árokból, és megindultak az indítóasztal felé. Két azbesztruhát viselő ember mereven mozgott, akár a mélytengeri búvárok.

Biwack lassan elvette a kezét a fülétől. Az arca kipirult, a szeme természetellenesen csillogott. A nemzetiszocialista oktatótiszt aznap délelőtt először mintha képtelen lett volna megszólalni.

2

Hatvanöt másodperccel az indítás után, huszonhárom mérföldes magasságban és 2500 mérföld per órás sebességnél egy fedélzeti gyorsulásmérő egyidejűleg megszüntette a V–2 motorjának üzemanyag-ellátását, és aktivált egy kapcsolót, amely élesítette a robbanófej gyújtószerkezetét. A meghajtás nélküli rakéta ekkor ballisztikus pályára állt, és ugyanazt a parabolikus ívet követte, mint egy katapultból kilőtt kő. Még mindig nőtt a sebessége. Útirányát 260 fok, nyugat-délnyugatra tájolták be. Célpontja a Charing Cross vasútállomás volt, London képzeletbeli középpontja; ha annak ötmérföldes sugarú körzetében bármit eltalál, az pontos találatnak minősül.

Nagyjából ugyanebben a pillanatban egy Kay Caton-Walsh nevű – Angelica volt a keresztneve, de a Caton után mindenki csak Kaynek hívta – huszonnégy éves nő kilépett a fürdőszobából a holborni Chancery Lane-től nem messze húzódó egyik csöndes, keskeny utcában, a Warwick Courton lévő lakásában, a Charing Crosstól úgy egymérföldnyire. Vidékről magával hozott rövid, rózsaszín törülközőt tekert maga köré, a kezében neszesszer, benne szappan, fogkefe, fogkrém és a kedvenc parfümje, Guerlain L’Heure Bleue-je, amelyből bőven tett a füle mögé és a csuklója belső felére.

Élvezte a szőnyeg érintését a meztelen talpa alatt – már nem is emlékezett, utoljára mikor volt része ebben az apró luxusban –, és a folyosón át bement a hálószobába. Az ágyból egy bajuszos, cigarettázó férfi figyelte félig lehunyt szemmel. A neszesszert betette a kézitáskájába, és hagyta lehullani magáról a törülközőt.

– Istenem, micsoda látvány! – A férfi mosolygott, följebb tornászta magát a párnáján, és maga mellett visszahajtotta a paplant meg a takarókat. – Gyere ide.

A nő egy pillanatig kísértést érzett, de aztán eszébe jutott, hogy borotválkozás előtt milyen durva a férfi fekete borostája, és hogy reggel mindig dohány- és állott alkoholszaga van. Azonkívül jobban szerette, ha előre felkészülhet az élvezetre – tapasztalata szerint a szex ugyanis legalább annyira a lélek ügye, mint a testé. Még mindig ott a délután, aminek előre örülhetnek, meg az este és az éjszaka, és esetleg – mivel egy ideig talán ez lesz az utolsó alkalom – a másnap reggel. Viszonozta a férfi mosolyát, és megrázta a fejét – „Muszáj kerítenem magunknak egy kis tejet” –, és miközben a férfi frusztráltan hátrahanyatlott, fölvette a szőnyegről az alsóneműjét: barackszínű volt, vadonatúj, kifejezetten arra számítva vásárolta, amit az angolok a maguk különös módján úgy hívnak, hogy „piszkos hétvége”. Vajon miért használjuk ezt a kifejezést, töprengett. Micsoda fura népség vagyunk. Kipillantott az ablakon. A Lincoln’s Inn és a Gray’s Inn között félúton lévő Warwick Court jobbára ügyvédi irodákkal volt teli – furának tűnt neki ilyen helyen lakni. Szombat reggel lévén minden csöndes volt. Az eső elállt, bágyadtan sütött a téli nap. Hallotta a Chancery Lane forgalmát. Eszébe jutott egy fűszerüzlet a szemközti sarkon. Oda fog lemenni. Öltözni kezdett.

Százmérföldnyire keletre a V–2 elérte ötvennyolc mérföldes maximális magasságát – a Föld atmoszférájának peremét –, és 3500 mérföld per órás sebességgel száguldott a csillagos égbolt alatt, amikor is a gravitáció végül újra a hatalmába kerítette. Lassan megbillent az orra, és zuhanni kezdett az Északi-tenger felé. Az oldalról érkező széllökések és a légkörbe való újbóli belépéskor fellépő légörvények ellenére a közvetlenül a robbanófej alatt egy konzolra szerelt giroszkóppár az útiránytól vagy a röppályától való legkisebb eltérést is érzékelte, és a rakéta farokstabilizátoraiban lévő négy kormánylapátnak elektromos üzeneteket küldve korrigálta azokat. Kay éppen a második harisnyáját csatolta be, amikor a rakéta Southend-on-Sea-től három mérföldnyire északra keresztezte az angol partvidéket, és ahogy a nő a fején át magára húzta a ruháját, a rakéta már Basildon és Dagenham fölött suhant. Tizenegy óra tizenkettőkor, négy perccel és ötvenegy másodperccel az indítás után a csaknem háromszoros hangsebességgel haladó rakéta, amely olyan gyors volt, hogy a földről senki sem láthatta meg, rázuhant a Warwick Courtra.

Egy szuperszonikus sebességgel haladó tárgy összepréseli az atmoszférát. A másodpercnek abban a végtelenül parányi töredékében, mielőtt az orrkúp hegye a viktoriánus lakóháztömb tetejét megérintette, és a négytonnás lövedék mind az öt emeletet átszakította volna, Kay – egyfajta természetfeletti módon, messze képtelen lévén arra, hogy kifejezést adjon neki – a fenyegetettség előérzeteként valami változást érzékelt a légnyomásban. Aztán a rakéta gyújtószerkezetének szilikonsapkával védett két fémérintkezője a becsapódás erejétől egymáshoz préselődött, és ezzel zárt egy elektromos áramkört, amely egytonnányi nagy erejű robbanókeveréket robbantott fel. A hálószoba mintha elillant volna a sötétségbe. A nő hallotta a robbanás hangját meg az acél és a falazat recsegés-ropogását, ahogy a rakéta törzse és az orrkúp töredékei emeletről emeletre lejjebb ereszkedtek, egy csattanást, ahogy a gipszmennyezet darabjai földet értek körülötte, aztán egy szempillantással később a hanghatár áttörésekor keletkező hangrobbanást, majd a közeledő rakéta surrogó hangját.

A lökéshullám ledöntötte a lábáról, és a hálószoba falához vágta. Az oldalán feküdt, többé-kevésbé öntudatánál, kifulladva, de furcsamód nyugodtan. Pontosan tudta, hogy mi találta el őket. Szóval ilyen, gondolta. Most majd a föld alatti lökéshullám fog problémát okozni, ha kellőképpen megrengette az alapokat ahhoz, hogy ledöntse az épületet. A szoba elsötétült a portól. Egy idő után légmozgásra eszmélt és arra, hogy valami csapkod mellette a sötétségben. Kinyújtott keze a szőnyeget érintette. Az ujjai alatt üveget érzett, mire gyorsan visszahúzta a kezét. Az ablak berobbant. A függönyök kavarogtak. Valahol odakint egy nő sikítozott. Néhány másodpercenként lezuhanó faldarabok csattanása hallatszott. Édeskés, halálos gázszagot érzett.

– Mike? – Nem jött válasz. Újra próbálkozott, ezúttal hangosabban. – Mike?

Nagy keservesen felült. A szoba szürkületbe borult. Porrá tört tégla- és gipszdarabkák örvénylettek az üresen tátongó ablakon beszűrődő sápadtszürke fénypászmában. Csálén álló, ismeretlen formák – komód, székek, képek – borultak árnyékba. A fa ágyfej fölött a padlótól a mennyezetig cikcakkos repedés futott. Nagy levegőt vett, hogy összeszedje az erejét, és port lélegzett be. Köhögve megragadta az egyik függönyt, felhúzódzkodott, és a törmeléken át az ágy felé botorkált. Egy acélgerenda lezuhant, és most a matrac alsó felén hevert. A paplant nagy gipszdarabok, lécek és lószőrkupacok terítették be. Mindkét kezét használnia kellett, hogy félredobálja őket, és előtűnjön a férfi felsőtestének formája. A feje elfelé fordult a nőtől. A paplant átitatta valami élénkpiros, amit Kay először vérnek nézett, ám amikor megérintette, kiderült, hogy téglapor.

– Mike? – A nyakán kitapintotta a pulzusát, majd a férfi egyszerre, mintha csak megjátszotta volna az aléltat, a nő felé fordult, és ránézett, az arca természetellenesen fehér, sötét szeme tágra nyitva. A nő megcsókolta, megsimogatta az arcát.

– Megsérültél? Tudsz mozogni?

– Nem hiszem. Te jól vagy?

– Én igen. Megpróbálnád, drágám? Szivárog a gáz. Ki kell jutnunk innen.

A férfi karja alá nyúlt, megragadta kemény, izmos húsát, és megrántotta. A férfi ide-oda csavargatta a vállát, hogy kiszabaduljon. Az arcát eltorzította a fájdalom.

– Valami van a lábamon.

A nő az ágy végében heverő gerendához lépett, és átkarolta. Valahányszor kissé megemelte, a férfi összeszorított foggal felnyögött.

– Hagyd, az isten szerelmére!

– Bocsánat. – A nő tehetetlennek érezte magát.

– Menj innen, Kay. Kérlek! Csak mondd nekik, hogy gázszag van.

A nő kihallotta a hangjából a pánikot. A férfi egyszer elmondta neki, hogy pilótaként nem harcban élte át a legborzasztóbb pillanatot, hanem amikor látta, hogy egy elbaltázott landolás után egy ember elevenen elég a gép roncsai között – beszorult a lába, ők pedig nem tudtak a közelébe férkőzni, hogy kihúzzák.

– Bárcsak lelőhettem volna! – fakadt ki.

A közelben megkondult egy tűzoltóautó harangja.

– Hozok segítséget. De nem megyek el, ezt megígérem.

A nő felhúzta a cipőjét, és kióvakodott a hálószobából a folyosóra. A vastag szőnyeget beborította a gipsz. Itt erősebb volt a gázszag – a konyhában lehet a szivárgás –, és a padló mintha megbillent volna. Egy egészen a mennyezetig felfutó repedésen keresztül, ami olyan széles, mint a keze, nappali világosság szűrődött át. Kinyitotta a bejárati ajtó zárját, elfordította a kilincset, és meghúzta. Elsőre nem akart kinyílni. Úgy kellett kiráncigálnia a megvetemedett keretéből, aztán egy kiáltás szakadt fel belőle, ahogy egyszeriben húszlábnyi mélység peremén hintázva találta magát. A második emeleti lépcsőforduló és a háztömb külső fala eltűnt. Nem volt semmi közte és az utca túloldalán álló magas ház váza között, amelynek ablakai üresen ásítoztak, a teteje beomlott. Közvetlenül a lába alatt földcsuszamlásnyi törmelék záporozott az útra – téglák, csövek, bútortöredékek, egy játék baba. Tucatnyi kisebb tűzből füst szállt a magasba.

Tűzoltóautó fékezett, a személyzet leszedte róla a létrákat és lecsévélte a tömlőket, mindezt annak a valaminek a kellős közepén, ami egy csata eredményének tűnt – véres, porlepte áldozatok hevertek teljes hosszukban kinyúlva, mások kábán, lehajtott fejjel üldögéltek, a polgári védelem sisakos emberei járkáltak közöttük, két holttestet már elkülönítettek és letakartak, nézelődők tátották a szájukat. Kay megkapaszkodott az ajtófélfában, kihajolt, amennyire csak mert, és segítségért kiáltott.

A London Megyei Tanács nyilvántartása szerint hat embert ölt meg a később „Warwick Court-i rakétaként” ismertté vált V–2-es, további kétszázkilencvenkettőt pedig megsebesített, legtöbbjüket a Chancery Lane-en kapta el a repülő törmelék. A halottak között volt Vicki Fraser, egy harmincéves ápolónő, Irene Berti, egy ügyvédi iroda tizenkilenc éves titkárnője, és a hatvanöt éves fűtésmérnök, Frank Burroughs. A cenzorok által publikálhatónak ítélt kevés fényképek egyikén egy lerombolt épületbe magasan benyúló tűzoltólétra látható, a ház fölső emeletei teljesen leomlottak, valamint egy fura, alacsony, ösztövér, ötvenes férfi fekete felöltőben és puhakalapban, a romok kupacai közé szorulva. Egy véletlenül arra járó orvos volt, aki önként jelentkezett, hogy felmászik az instabil romok közé, és ő volt az, aki öt perccel a nő hisztérikus könyörgése után fölment a létrán, és Kayt meg a mentőcsapat embereit bekísérte a lakásba.

Ahogy beléptek a hálószobába, a doktor udvariasan levette a kalapját, mint egy rutinlátogatáson lévő háziorvos, és skót akcentussal csöndesen azt kérdezte:

– Hogy hívják?

– Mike-nak – felelte a nő. – Mike Templetonnak. – Majd hozzátette, mert azt akarta, hogy tisztelettel bánjanak vele: – Templeton repülő-vezérőrnagy.

A doktor odalépett az ágyhoz.

– Rendben, uram, érzi a lábát?

Az egyik tűzoltó így szólt:

– Most ki kéne mennie, hölgyem. Innen átvesszük.

– És mi van a gázzal?

– Elzártuk a főcsapot.

– Inkább maradnék.

– Az ki van zárva, sajnálom. Maga már megtette, amit tudott.

Egy másik tűzoltó karon fogta.

– Jöjjön, szivi. Ne vitatkozzon. Össze is dőlhet ez a hely.

Mike felkiáltott.

– Jól van, Kay. Tedd azt, amit mondanak!

A doktor megfordult.

– Gondom lesz rá, hogy rendbe jöjjön, Mrs. Templeton.

Mrs. Templeton! El is felejtette, hogy neki nem is kéne itt lennie.

– Hát persze. Elnézést. Megértem.

Félúton járt az ajtó felé, amikor Mike újra odakiáltott neki:

– Jobban teszed, ha viszed a bőröndödet!

Teljesen megfeledkezett róla. Még mindig ott volt az ágy lábánál lévő ottománon, porral és gipsszel borítva, hűtlenségük néma bizonyítékaként. Mike biztosan aggódott miatta, miközben itt hevert. A nő lesöpörte róla a törmeléket, bekattintotta a zárakat, és a tűzoltó után kiment a bejárati ajtón. A férfi rálépett a létra első fokára, elvette a kézitáskát, és ledobta valakinek, aztán egy-két fokkal lejjebb ereszkedett, kinyújtotta a két kezét, és intett a nőnek, hogy kövesse. Annak be kellett csuknia a szemét, ahogy a létra meghajolt és himbálózni kezdett kettejük súlya alatt. A férfi két kézzel erősen átfogta a nő derekát.

– Jöjjön, szivi, meg tudja csinálni.

Lassan, minden lépésnél megpihenve leereszkedtek. Épphogy leértek a legalsó fokra, a nő elájult.

Arra tért magához, hogy egy nővér térdel előtte, az állát fogja, és jódot keneget a halántékára. Felnyögött és megpróbált elhúzódni. A nővér kissé erősebben fogta az állát.

– Jól van, édesem. Maradj nyugton. Már majdnem kész vagyok.

Valami hegyes fúródott a hátába, és amikor a nővér végzett, és már hátra tudta fordítani a fejét, kiderült, hogy a tűzoltóautó hátsó kerekének támasztották. Két másik létrát is feleresztettek a lebombázott épülethez, és legfelül három acélsisakos férfi állt sorban, éppen egy hordágyat stabilizáltak, amelyet féltucatnyi tűzoltó eresztett le hozzájuk. A nővér követte a pillantását.

– Az ott a magáé?

– Azt hiszem.

– Akkor jöjjön.

Kinyújtotta a kezét, és felhúzta Kayt. Átkarolta a vállát, miközben odaálltak a létra tövéhez.

A hordágy lassan ért le, az emberek egymásnak kiabáltak, hogy tartsák szilárdan. A nő megismerte a férfit a fekete haja göndörségéről. Bebugyolálták egy takaróba. Ahogy leért a földre, odafordult, és meglátta a nőt. Az arca nyúzott volt a fájdalomtól, de valahogy sikerült kihúznia a kezét a takaró alól, és bágyadtan odamutatni neki a fölfelé tartott hüvelykujját.

– Ez egy V–2 volt? – kérdezte.

A nő bólintott.

A férfi halványan elmosolyodott.

– Ez állati vicces.

Kay a nővérhez fordult.

– Hová viszik?

– A Bartsba. Ha akarja, vele mehet.

– Szeretnék.

A férfi elhúzta a kezét. Arckifejezése hirtelen távoli lett, mintha idegen lenne. Felnézett az égre.

– Inkább ne – mondta.

3

Egy csöpögő jegenyefenyő alatt álltak, Graf cigarettázva, Biwack kinyitott jegyzetfüzettel. Graf rögtön az indítás után vissza akart menni Scheveningenbe, de Biwack feltétlenül látni kívánta, hogy működik az ezred. Nézték, ahogy az indítószemélyzet féltucatnyi tagja kitakarítja az indítóhelyet, feltekercseli az elektromos kábeleket, és összecsukja az árbócot. Maga az indítóállvány egy kerek, zömök, szilárd fémkeret volt, nem nagyobb, mint egy dohányzóasztal, ugyanakkora kerületű, mint a V–2, hidraulikus lábakon állt, a közepén piramis alakú sugárterelővel.

– Az milyen nehéz?

– Úgy másfél tonna.

A személyzet odavonszolt egy kétkerekű trélert, és az állvány alá manőverezték. Gyorsan dolgoztak, nem sokat beszélve, hogy minimálisra csökkentsék az időt, amíg kitették magukat az ellenséges repülőgépeknek. Valahol az erdőben nagy harákolással, piszkosbarna kipufogófüst-pamacsokat felköhögve életre kelt egy harckocsimotor, és egy féllánctalpas páncélozott autó lassan kiküzdötte magát a földből.

– Ez meg micsoda?

– Az indításirányító jármű. Az indítás idejére beássák.

A féllánctalpas az aljnövényzeten át feléjük cammogott, majd alapjáraton hagyott motorral megállt, amíg az indítóállványt a vonótányérra kapcsolták. Aztán az emberek felmásztak a sárvédőkre, és megkapaszkodtak a páncélozott karosszérialemezben. A motor felpörgött, és a jármű ment tovább. Egy perccel később már csak a hűlt helyük maradt. Az elégett üzemanyag halványan még ott lebegő szagán és a környező fákon itt-ott látható perzselésnyomokon kívül semmi sem utalt arra, hogy itt valaha is fellőttek egy rakétát.

Biwackot ez mintha ugyanannyira lenyűgözte volna, mint maga a rakéta.

– Ennyi az egész? Istenem, ezt tényleg akárhonnan fellőhetik!

– Igen, feltéve, hogy a talaj eléggé sík és szilárd. Egy parkoló sarka vagy egy iskolai játszótér is megtenné.

Egy évvel ezelőtt Graf még nem képzelte volna, hogy ilyen könnyedén fel fogják tudni lőni a rakétát. De hát azt sem gondolta volna, hogy képesek lesznek a V–2 ezerszámra történő tömeggyártására. Folyamatos meglepetés volt számára ez a sok döbbenetes leleményesség.

– Bizonyára csodálatos érzés látni – mondta Biwack –, hogy valami, amin tizenhat éves kora óta dolgozik, végül olyan fegyverré vált, amely majd megvédi a hazát.

Ennek a megjegyzésnek annyira különös mellékzöngéje volt, hogy Graf rásandított, de Biwack arca kifejezéstelen volt.

– Természetesen. – Végigszívta a cigarettáját, beleejtette az avarba, aztán eltaposta. – És most vissza kell mennünk.

Alig tettek meg ötven métert az úton, amikor meghallották a nagy csörömpöléssel visszatérő féllánctalpast, amelynek motorja úgy nyöszörgött, mintha pánikba esett volna. A rajta csüngő utasok nélkül, nagy sebességgel tolatott be a kanyarba, és keményen fékezett. Az oldalajtót kicsapták, és az indítószakaszt vezető őrmester – Schenk, a keleti front veteránja, akinek mindkét füle lefagyott – dugta ki rajta a fejét.

– Dr. Graf, vészhelyzet van a hetvenhármas állásnál. Seidel főhadnagy azonnal kéreti.

Kinyújtotta a kezét, hogy segítsen Grafnak felkapaszkodni, de amikor Biwackot meglátta, elbizonytalanodott. Graf így szólt:

– Semmi vész, velem van. – Schenk felhúzta az SS-t, és becsapta utánuk az ajtót.

Biwack megkérdezte:

– Nem felejtett el valamit, őrmester?

Schenk tetőtől talpig végigmérte, előbb zavartan, aztán mulatva. Lassan fölemelte a karját.

– Heil Hitler.

A féllánctalpas hirtelen letolatott az útról, majd előrelódult, és kibillentette őket az egyensúlyukból. Graf megkapaszkodott a két rögzített forgóülés egyikében. Schenk a másikat kapta el. Gúnyosan előzékenységet színlelve, akár egy előkelő étterem főpincére, odakínálta Biwacknak. Végigdöcögtek az aljnövényzeten, és visszatértek az útra.

Az ülések úgy voltak elrendezve az indításirányító tiszt és helyettese számára, hogy megfigyelhessék a kilövést. A féllánctalpas hátuljában lévő műszerfal fölötti keskeny réseken át az út hátrált mögöttük. Biwack szemrevételezte a tárcsákat és kapcsolókat. Mintha újabb kiselőadást szeretett volna, Graf gondolatait azonban túlságosan betöltötték a balsejtelmek ahhoz, hogy akár csak egy kérdésre is válaszoljon. Vészhelyzet van. Az elmúlt hónapban hányszor hallotta ezeket a szavakat?

A zsúfolt kabinban ide-oda zötykölődve rájött a hányinger. Megkapaszkodott az ülés oldalában. Pár perc elteltével lassítottak, hogy elhaladjanak az út szélén parkoló tartálykocsioszlop mellett. A katonák a fák oltalmában álldogáltak zsebre dugott kézzel, mivel az üzemanyaghoz ilyen közel megtiltották nekik a dohányzást. A páncélautó megállt, és az őrmester kinyitotta az ajtót. Graf megkönnyebbülve ugrott ki a hűvös, nyirkos levegőre.

Seidel főhadnagy már várta. Az ezred három ütegből állt, amelyeket egyenként három, harminckét fős indítószakasz alkotott. Seidel a második üteg parancsnoka volt. Nagyjából Graffal egyidős, szintén berlini. Esténként néha a kantinban, ha nem fáradtak el nagyon, sakkoztak. Sosem politizáltak. Seidel mogorvának látszott.

– Tűz ütött ki a vezérlőszekrényben.

– Tűz? Az áramot lekapcsolták?

– Teljesen. Jöjjön, nézze meg.

A páncélautó elejéhez kerültek. Az úton kétszáz méternyire magányosan állt a rakéta, támaszték nélkül, kilövésre készen. Seidel egy távcsövet nyomott a kezébe. Graf a V–2-re irányította. Közvetlenül a robbanófej alól füst gomolygott némán, amit felkapott a szél.

– Fel van töltve üzemanyaggal?

– Csurig. Ezért is ürítettük ki az állást. Úgy látszik, csak egy perccel az indítás előtt vették észre.

Graf leeresztette a messzelátót. Az állát simogatta, mutató- és hüvelykujjával az orrát huzigálta. Nem volt mit tenni.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha megnézem.

– Biztos benne?

– Én építettem a rohadékot. – Megpróbálta elviccelni a dolgot. – Őszintén szólva nem is egy robbanástól félek… hanem attól, hogy megmásszam azt a rohadt Magirus létrát. – Nem is járt messze az igazságtól. Utálta a magas helyeket.

Seidel megpaskolta a karját.

– Rendben, szükségem van két önkéntesre. – Grafra kacsintott, és körbepillantott. Két, közelben álldogáló katonára mutatott. – Te és te. Vigyétek a létrát a rakétához!

Vigyázzba vágták magukat, az arcuk egyszeriben elszürkült.

– Igenis, főhadnagy úr!

Graf utánuk kiáltott:

– Szükségem lesz kesztyűre meg szerszámokra a szekrényhez! – Most először ébredt tudatára Biwacknak, aki végighallgatta a beszélgetésüket. Visszafordult Seidelhez.

– Egyébként ő itt Biwack Sturmscharführer. Ő lesz az ezred új nemzetiszocialista oktatótisztje.

Seidel újra felnevetett, mintha csak ez is a tréfájukhoz tartozna, de Biwack ekkor összecsapta a bokáját, és tisztelgett – Heil Hitler! –, mire lelohadt a mosolya. Viszonozta a tisztelgést.

– És pontosan mi lesz a dolga az ezrednél, Sturmscharführer?

– Feléleszteni a harci szellemet. Emlékeztetni az embereket, hogy miért is harcolunk.

Seidel szája legörbült. Bólintott.

– Hasznos.

Graf a távcsővel újra szemügyre vette a rakétát. Csak képzelődik, vagy tényleg sűrűbb lett a füst? Nem az aggasztotta, hogy milyen közel van a robbanófejhez a forróság – amíg a gyújtószerkezetet nem élesítik, a robbanókeverék csak annyira veszélyes, mint egytonnányi sárga agyagkolonc. Az üzemanyag közelsége viszont már más tészta. Látott ő már üzemanyagtartályt felrobbanni. Egyszer három embert közvetlenül a szeme láttára tépett darabokra a robbanás. És az csak egy kis kísérleti tartály volt, a V–2-ben viszont nyolc és fél tonnányi alkohol és folyékony oxigén van. Megpróbálta kiverni a fejéből a képeket.

– Csak pocsékoljuk az időt – mondta. – Szóljon nekik, hogy csipkedjék magukat azzal a létrával.

Megindult a rakéta felé. A háta mögül lépteket hallott, és amikor megfordult, kiderült, hogy Biwack igyekszik utolérni.

– Nem, nem – mondta –, maga itt semmit sem tehet. Maradjon csak minél távolabb.

– Jobb szeretnék magával menni. – Biwack felzárkózott melléje. – A főhadnagy mintha meg lenne róla győződve, hogy én csak valami aktatologató vagyok a Barna Házból, holott valójában keleten harcoltam két évig. Példát akarok mutatni az embereknek… Érti?

– Ahogy kívánja. – Graf megnyújtotta a lépteit.

A V–2 egy nála több mint hétszer magasabb monstrum volt, de e pillanatban még magasabbnak látszott. Menet közben levette a kalapját, és felsandított rá. A transzformátorral lesz baj, ezt biztosra vette. Peenemündében rájöttek, hogy repülése végén a rakéta a légkörbe való visszatéréskor fejlődő hő hatására hajlamos a levegőben felrobbanni, ezért egy fémtokkal szerelték fel a felső szelvény védelmére. Csakhogy ez a téli időjárásban valahogy mintha megnövelné a kondenzációt, ami viszont rövidre zárta az áramkört. Az ember megoldja az egyik problémát, és ezzel előidéz egy másikat.

A létra már úton volt, egy kisteherautó mögé kötött tréleren vontatták. A vezető leparkolt a rakéta tövében, kiugrott, és azon nyomban elkezdte lekapcsolni – az a fajta létra volt, amilyet a tűzoltók használnak: háromszelvényes, kitolható. A másik katona egy szerszámosládát adott Grafnak. Mindkét férfi nyugtalankodva pillantott a füstre. Graf kiválasztott néhány kis csavarkulcsot, egy csavarhúzót meg egy zseblámpát, és begyömöszölte őket a kabátzsebébe.

Az emberek föleresztették a létrát közvetlenül a füstölgő vezérlőszekrény alá, majd gyalog megindultak vissza a bajtársaikhoz – eleinte méltóságteljes járással, ami hamar átváltott kocogásba. Graf nézte őket elmenni. Értelmes fickók, gondolta. Levette a kalapját, odaadta Biwacknak, és felhúzott egy pár azbesztkesztyűt.

Föltette a lábát az első fokra, és mászni kezdett. Az alsó szelvény, ahol a létra a legvastagabb, eléggé szilárd volt, de ahogy egyik szelvényről a másikra egyre följebb emelkedett, elvékonyodott, ingatagabb lett, és a szél is felerősödött, csapkodta a felöltőjét a lába körül. A tekintetét egyenesen maga elé szegezte, és közben gondja volt rá, hogy a lábát minden egyes létrafokon szilárdan megvesse, mielőtt továbblépett volna. Elhagyta a hajtóműszekrényt, a folyékonyoxigén-tartályt, az alkoholtartályt tartalmazó szelvényeket. Azon a ponton, ahol a törzs kezdett elvékonyodni az orrkúp felé, a kettes számú vezérlőszekrényhez ért.

A szerelőajtó oldalai mentén dőlt kifelé a füst. A jobb kezéről le kellett húznia a kesztyűt, hogy tudja tartani a csavarhúzót, és feloldja az ajtó rögzítését. Amikor felnyitotta, csípős füst csapott ki sűrűn hömpölyögve. Elfordította a fejét, nehogy belélegezze, és a mozdulattól kénytelen volt elnézni oldalra. Az út, a kiszolgáló járművek, a távolból őt figyelő katonák mind-mind beúsztak a látóterébe, és a lábából meg a karjából mintha kiment volna az erő. Addig kapaszkodott a létrába, amíg az idegei annyira magukhoz tértek, hogy egyik kezével képes volt elengedni, és visszahúzni a kesztyűt.

Mindkét kezét a rakéta zsigerei közé dugta, közben a fejét köhögve ide-oda forgatta, a szeme égett. Kapóra jött, hogy becsukott szemmel is kiismerte magát a vezérlőszekrény elrendezésében, ugyanis gyakorlatilag így kellett dolgoznia, a biztosítékdoboztól lefelé tapogatózva a szűrőáramkörig, onnan pedig az elektromos főelosztóegységig. A zsebéből előhúzott egy csavarkulcsot, és addig matatott vele, amíg meg nem találta a transzformátort rögzítő csavarpárt, és pár perc alatt sikerült is kicsavarnia őket. Mindkét kezével megragadta a transzformátort, és kitépte a helyéről. Ahogy kiemelte a szekrényből, az arcán érezte a fém hevét. Lekiáltott, hogy figyelmeztesse Biwackot, aztán olyan messzire hajította, amilyen messzire csak bírta.

A szekrény belsejében azonnal megszűnt a füst. Bekapcsolta a zseblámpát, és körbevilágított vele. A főkábeleken lévő vastag gumiborítás java megolvadt.

A szekrényt körülvevő furnérlemez-burkolat megpörkölődött. Máskülönben nem látszott súlyosnak a kár. Bezárta a szekrényt. Nagyon lassan, vigyázva, nehogy lenézzen, ereszkedni kezdett.

Mire leért a földre, többtucatnyian tartottak a V–2 felé, gyalog és teherautókkal – nem csupán Seidel és az indítószakasz, hanem maga Huber ezredes is egy parancsnoki kocsi elülső ülésén. Biwack lehajolt, hogy szemügyre vegye a kiégett transzformátort. Megpróbálta fölvenni, de még a bőrkesztyűjén át is túl forró volt ahhoz, hogy megfogja, rögtön le is ejtette.

Seidel így szólt:

– Milyen súlyos a sérülése?

Graf lehúzta a kesztyűjét, és leguggolt, hogy újra levegőhöz jusson.

– Egyáltalán nem látok rajta sérülést, a transzformátort leszámítva.

– Mit javasol?

– Engedjék le az üzemanyagtartályokat. Küldje vissza a műhelybe, hogy átvizsgálják az elektromos rendszert.

– Nem szerelhetünk be egyszerűen egy új transzformátort?

– Megtehetnénk, de miért kockáztassunk?

Biwack közbeszólt.

– Mintha azt mondta volna, hogy nem sérült meg.

Graf feltolta magát a földről.

– Talán nem, de addig nem lehetünk benne abszolút biztosak, amíg az avionikát át nem vizsgálták.

– Mennyi ideig tart leengedni az üzemanyagot?

– Pár óráig.

– Szóval fél napot elvesztegetnek, London meg délutánra szabadságot kap! Tegyük fel, hogy kilövik… mi a legrosszabb, ami történhet?

– Besülhet a rakéta – felelte Graf. Egyre inkább nehezére esett palástolni az ingerültségét – egy óra Scheveningenben, és ez az NSFO máris szakértő lett! – Vagy letérhet a célról, és ez esetben elpocsékolunk százezer birodalmi márkát.

Huber jött oda hozzájuk.

– Szóval, uraim? Hogy döntöttünk?

Seidel válaszolt:

– Dr. Graf az indítás elhalasztását javasolja. A Sturmscharführer ezzel mintha nem értene egyet.

– Ne is figyeljenek rám – mondta Biwack. Meglengette a jegyzetfüzetét. – Én itt csupán megfigyelő vagyok.

Huber a rakétára nézett, aztán a megfeketedett transzformátorra, majd Grafra, és végül Biwack jegyzetfüzetét vette szemügyre. Graf szinte hallotta, ahogy csikorog a gépezet az agyában.

– Háborúban az embernek muszáj kockázatot vállalnia – mondta végül. – Ez a nemzetiszocializmus lényege. – Odabiccentett Seidelnek. – Cseréljék ki az alkatrészt. Folytassák az indítást!

Graf undorodva fordult el. Legszívesebben rágyújtott volna, hogy lecsillapítsa az idegeit. Ehelyett csak járkálni tudott az indítóállás körül, ahogy Peenemündében is oly sokszor tette, miközben a végső előkészületek zajlottak.

Az új transzformátort motorkerékpárral hozták el a műszaki raktárból, az indítószakasz egyik tiszthelyettese pedig szaporán felmászott a létrán, hogy beszerelje. A szekrényt lezárták, a létrát behúzták és elszállították, az elektromos kábeleket újra csatlakoztatták. Megszólalt egy elektromos kürt. Az emberek a szűk árkaik fedezékébe húzódtak. Seidel, Huber és Biwack a sereghajtó Graffal együtt libasorban végigmasírozott az aljnövényzeten az indítójárműig, amelyet csaknem a tetejéig beástak a földbe vájt fedezékhez vezető lejtő alján.

Amint az ajtót becsukták, zsúfoltság lett a páncélautóban, és hideg – a tetőajtó nyitva maradt. A hangszórón keresztül a hágai radarállomás megerősítette, hogy ötven kilométeres körzetben nincsenek ellenséges repülőgépek.

– Szabad az út az indítás előtt.

– Hogy néz ki a folyamat?

Graf bepréselődött egy sarokba, és hagyta, hogy Seidel folytassa Biwack oktatását.

– Az indítókapcsolónak öt állása van. Most az elsőnél járunk…

Az indítást irányító őrmester kidugta a fejét a tetőajtón, hogy figyelje a rakétát.

– Kezdjük a visszaszámlálást.

Tíz… kilenc…

A kettes állás lezárta a szelepeket az üzemanyagtartályokon, és sűrített levegőt szivattyúzott a folyékonyoxigén-tartályba.

Nyolc… hét… hat…

A hármas állás peroxid és permanganát keverékét juttatta a légcsavaros gázturbinába, hogy megindítsa a gyújtást.

Öt… négy…

A négyes állás mindkét fő üzemanyagtartályt az égéstérbe ürítette. A rakéta alja körül villódzó, bömbölő láng terült szét.

Három… kettő… egy…

Az ötös állás maximális teljesítményre állította a turbószivattyút, nagy nyomással üzemanyagot juttatva az égéstérbe. A páncélkocsi megrázkódott. A zaj mintha az ember gyomorszájában támadt volna, és onnan sugározna szét. Kis avardarabok zörömböltek a tetőn. Graf a fülére szorította a tenyerét, és imádkozott.

4

Kay ebben a pillanatban a Chancery Lane és a Warwick Court sarkán állt bőrönddel a kezében, és figyelte, ahogy a mentőautó megpróbál átvergődni a zsúfolt utcán a Barts kórház felé. Hetvenhat perc telt el a rakétatalálat óta. A környék bedugult a túlélőktől és a bámészkodóktól. A vezető kénytelen volt megszólaltatni a harangot, hogy utat vágjon magának. Az emberek a válluk fölött hátrafelé tekingettek, félrehúzódtak a járdára, másokat is elrántottak az útból, majd újra leléptek az úttestre.

A mentőautót végre elnyelte a tömeg, és eltűnt Kay szeme elől. A harang kongása elenyészett. De ő továbbra sem mozdult. Az agya mintha félgőzzel működött volna. Egyszerre csak egy dolog értelmét tudta kihámozni.

Inkább ne. Vajon tényleg komolyan gondolta? Ragaszkodnia kellett volna hozzá, hogy vele tart?

Az Északi-tenger fölött félúton a rakéta tökéletesen működött, az ikergiroszkópok – egyikük a dőlésszöget szabályozta, a másikuk a hossztengely körüli elfordulást – percenként 30 000-es fordulattal pörögve stabilan a repülési útvonalon tartották a V–2-t.

Kay rájött, hogy fázik, kabát nélkül didereg a ruhájában. Most először nézett szét maga körül, és látta, hogy a Chancer Lane-en gyakorlatilag az összes kirakat betört – a magasabb emeleteken lévő ablakok többségével és az úttesten fura szögekben, elhagyatottan szanaszét veszteglő autók ablakaival egyetemben. A széles utca, bár zsúfolásig megtelt, furamód mozdulatlan volt, mint a West End éjjel, amikor az előadások véget érnek, és az emberek álldogálva várják, hogy kijöjjenek a barátaik, és megvitassák az imént látottakat, vagy megbeszéljék, hogy mit csináljanak legközelebb. Rengeteg volt a vér – arcokon, ruhákon, kis foltokban a járdán. Egy idősebb pár ült a járda szélén egymás kezét fogva, lábuk a csatornában. Egy kisfiú üres babakocsiba kapaszkodva sírt. Mindenütt üvegszilánkok, téglák és faldarabok. A lába előtt észrevett egy különös, vékony, lapos fémdarabot, és fölvette. Még mindig forró volt. A rakéta darabjának tippelte, talán a törzs burkolata lehetett, vagy egy farokstabilizátor. Óvatosan visszatette. Valaki mondott neki valamit, de mire oda tudott volna rá figyelni, már el is tűnt.

Egy idő után elindult ugyanabba az irányba, mint a mentőautó.

A Barts kórház a Cityben van – ennyit tudott. Ha Mike-ot nem is láthatja, legalább odakint álldogálhat a járdán. Nem igazán gondolta végig a dolgot.

Valamivel több mint négy mérfölddel délkeletre, a deptfordi New Cross Roadon lévő Woolworth áruházba egy szállítmány lábas érkezett – ritka madár a háborús Nagy-Britanniában. Elterjedt a hír, és hosszú sor alakult ki előtte háziasszonyokból. A Woolworthnek ez a konkrét áruháza egy négyszintes hatalmas épületet foglalt el. A szombat volt a legforgalmasabb napja, ebédidőben tetőzött a csúcsforgalom. Sok nő a gyermekét is magával hozta; sokan álltak a süteményespultnál. Egy fiatalasszony, aki két hónapos csecsemőjével a bal karján sétált végig a New Cross Roadon a legendás lábasőrület felé tartva, negyven évvel később is emlékezett „valami hirtelen levegőtlen csendre, amelytől mintha elállt volna az ember lélegzete”.

Amikor egy tárgy áttöri a hanghatárt, és folyamatosan a Mach 1-nél – 767 mérföld per óránál – gyorsabban halad, magával viszi a hangrobbanás zaját, ahogy a versenymotorcsónak is folyamatosan tolja az orra előtt a hullámokat. Délután tizenkettő huszonötkor – Kay csak onnan tudta a pontos időt, hogy később látta a hivatalos jelentésben – egy különösen hangos tűzijáték robbanásának tűnő hangot hallott az égbolt felől, amelyet néhány másodperc múlva erőteljes, de távoli durranás követett, mint amikor egy súlyos ajtó becsapódik. Aztán jött a rakéta surrogása. Körülötte mindenki megállt, és felnézett.

A V–2 telibe találta a Woolworthöt, végigszántotta az összes emeletet, majd egy harminc láb mély krátert létrehozva felrobbant. Az áldozatok többsége azonnal meghalt, akár magában a Woolworthben tartózkodott, akár a szomszédos szövetkezeti boltban, a méteráruüzletben az utca túloldalán, vagy az 53-as buszon, ahol a holttestek ülve maradtak a helyükön, csupán a belső szerveiket traumatizálta a lökéshullám. Százhatvanan haltak meg.

Banfill, Brian John, 3 éves; Banfill, Florence Ethel, 42…

Brown, Ivy, 31; Brown, Joyce, 18 hónapos; Brown, Sylvia Rosina, 12…

Glover, Julia Elizabeth, 28; Glover, Michael Thomas, 1 hónapos; Glover, Sheila, 7…

Kay előtt keskeny, elmosódott körvonalú barna füstoszlop kezdett emelkedni a tetők fölé.

A háború alatt és után is vita tárgyát képezte, hogy melyik volt az ijesztőbb: a V-1, a pilóta nélküli robotrepülőgép, amelyet látni és hallani lehetett, és amely csak akkor kezdett el zuhanni, amikor már kifogyott az üzemanyaga, ezzel potenciálisan időt hagyva az embereknek, hogy a csöndben megpróbáljanak fedezéket keresni; vagy a V–2, amely figyelmeztetés nélkül csapott le. A legtöbben azt mondták, a V–2. Ugyanúgy kikezdte az ember idegeit, mint a V-1, de esélyt sem hagyott a menekülésre. És hátborzongatóan futurisztikus volt – egy új korszak hírnöke, amelyet egy legyőzendő ellenség hozott létre. Kíváncsivá tette az embert, hogy vajon mi lehet még Hitler tarsolyában?