BALÁZS BÉLA

KARCSI KALANDJAI

EGY NÉMET GYEREK TÖRTÉNETE

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

ELSŐ FEJEZET melyben a véres cigaretta, a Keljfeljancsi és a főzőszekrény fordulnak elő.

MÁSODIK FEJEZET melyben megtalálják a Keljfeljancsit és Karcsi elhagyja a házat.

HARMADIK FEJEZET, melyben a pék kocsija éppen a legjobb időben érkezik és Karcsinak nagyon nevetnie kell.

NEGYEDIK FEJEZET a gyermekek őrszemláncáról és a kövér emberről, aki csaknem  szerencsétlenséget hoz. De Helmut megmenti a helyzetet és Ferenc az összetartás mártírja lesz.

ÖTÖDIK FEJEZET a borzalmas éjszakáról, melyen Karcsi egy vizes gyermeket, sok virágot és cipőt, meg egy nagy farkaskutyát lát.

HATODIK FEJEZET a szép autókról, a fekete éjszakai fákról, a különös álomról és Karcsi kívánságáról, mely teljesült.

HETEDIK FEJEZET a Mari nénivel való találkozásról. Karcsi megtudja, hogy mennyi dolga lesz és hogy egész nap autóban kell utaznia.

NYOLCADIK FEJEZET melyben Karcsi anyja ismét előkerül, de hallgat, a segítő-komité dolgozni kezd, Péterke keres és Helmut csaknem talál.

KILENCEDIK FEJEZET a kék libériáról, a kétüléses Buickról, a bonbonokról és a Langenhorst-palota életéről.

TIZEDIK FEJEZET melyben a falon lógó levágott fejről és a legvadabb állatok csillogó szemeiről van szó.

TIZENEGYEDIK FEJEZET melyben a titokzatos borítékok szerepelnek, a segélykomité nagyon komoly elhatározásra jut és Karcsi megmenti Mari néni életét.

TIZENKETTEDIK FEJEZET melyben Karcsi ráismer egy mosónőre, de a csokoládébonbonokat a zsebében felejti.

TIZENHARMADIK FEJEZET melyben Karcsi egy kosarat otthagy a virágüzletben és a jó Lola valóságos versenylóvá lesz.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET melyben a Keljfeljancsi részt vesz a küzdelemben, egy festékesvedret leeresztenek az építőállványról és a jó Lolának szokatlan terhet kell húznia.

Kedves Gyurikám!

Éppen azon gondolkoztam, hogy mit ajándékozzak neked Karácsonyra, mikor a minap nálatok jártam és meghallottam, mennyire rákaptál a németek szidására. Akkor elhatároztam, hogy elküldöm neked ezt a könyvet, melyben egy német fiú kalandos története van elmondva.

Mert te nemcsak a fasiszta, hitlerista németeket szidod. Ha téged hallgat az ember, hát azt hihetné, hogy valamennyi német, kivétel nélkül, született gonosztevő. Pedig ebből a könyvből megtudhatod, hogy a németeket sem szabad valamennyit egy kalap alá venni. Mert lám, az a Brunner Károly, akinek különös történetét ez a könyv elmeséli, az se volt fasiszta, hitlerista, nem volt gonosztevő rablógyilkos, hanem ellenkezőleg önfeláldozó hősiességgel és csudálatos bátorsággal küzdött a hitlerista fasiszták rémuralma ellen. De nemcsak ő, hanem a mamája is és barátai is.

Nem csoda persze, hogy úgy megharagudtál a németekre. Hiszen őmiattuk dőlt romba annyi szép városunk, ők okozták szegény hazánk nagy szenvedéseit és sokezernyi ártatlan ember kínszenvedését és halálát.

Igaz: németek okozták. De nem minden német. Sokan voltak közöttük, akik a legrettentőbb elnyomás idején is, mikor a legveszedelmesebb volt, életük kockáztatásával küzdöttek a szabadságért. Látod, a magyar nyilasok, akik Hitler szolgái és pribékjei voltak és eladták neki Magyarországot, nem voltak kisebb gonosztevők nálánál. Úgy-e mégis rosszul esne neked, ha ezekután valamennyi magyart, mind egyformán, véreskezű gonosztevőnek mondanák, csak azért, mert magyar? Mert te tudod, hogy akadt minálunk is sok bátor, becsületes ember, aki ellenállt és nem akart Hitler szolgája lenni.

Igy van, látod, a németekkel is. Nagy nép az, melynek nagy multja van. Sok nagy költője, muzsikusa, sok nagy tudósa volt. Sokat tettek a németek az emberiség haladásáért. És lesz idő, mikor a német nép, megbűnhődve bűneiért, fel fog ocsudni tévelygéseiből és újra hasznára lesz az emberiségnek.

Okos és igazságos fiú vagy te, Gyuri. Egyesek hibáiért - akármilyen sokan vannak is - sohse ítéld meg az egész népet.

Csókol szerető nagybácsid
BALÁZS BÉLA

Budapest, 1945 decemberében.

ELSŐ FEJEZET
melyben a véres cigaretta, a Keljfeljancsi és a főzőszekrény fordulnak elő.

Ez Berlinben történt, az Ilse-utcában, a 24-es számú házban, mégpedig 1934 májusában, egy csütörtöki napon.

Akkoriban olyan szép, napfényes idő járta, hogy Oszkár bácsi gyakran bosszankodott miatta. Oszkár bácsi géplakatos volt és természetesen ő is kellemesnek találta, hogy legalább nap süti a hátát, ha már ott üldögél korgó gyomorral a többi munkanélkülivel együtt a Landwehr-csatornánál egy padon.

Mégis gyakran elgondolta magában: »Csakugyan fura, hogy a napnak minden olyan mindegy! Nácik vagy becsületes munkások, a nap mindenkire egyformán süt.« Néha érthetetlennek és igazságtalannak tűnt fel előtte, hogy olyan időben, mikor a nácik és a rendőrség úgy üldözik és kínozzák, sőt rakásra öldösik a munkásokat, szóval, hogy ilyen borzalmas időben az ég arca mégis derült kékséggel feszül az üdezöld fák felett, mintha misem történt volna.

Ezen a csütörtöki napon Oszkár bácsi délután fél hatkor hagyta el lakását. Sógorától tegnap egy cigarettát kapott, melyet éppen szájába dugott. Ekkor a földszintről különös lármát hallott. Lepillant az ötödik emeletről és látja, hogy a kis Waldmann Liza eszeveszetten rohan a lépcsőn felfelé a harmadik emeletről a negyedikre. Fent is lehet hallani tüdőbeteg zihálását. Fekete fürtjei vadul repdesnek keskeny, sápadt arca körül.

Hirtelen megáll, a korlátra hajlik és lefelé kémlel. Aggodalom és düh ég nagy sötét szemében. Olyan a tizenötéves lány, mint egy felingerelt vadmacska.

- Hát ezzel mi van? - gondolja Oszkár bácsi. És tovább megy a lépcsőn lefelé.

Ekkor látja, hogy a Waldmann Liza kis keze ökölbe szorul. - Óh! - sóhajt a kislány. Aztán visszaugrik a karfától és rohan felfelé.

Oszkár bácsi ebben a pillanatban ugyanazon a lépcsőszakaszon halad és úgy összeütköznek, hogy Oszkár bácsinak kiesik a cigaretta a szájából.

- Nahát, Liza! - morogja mély nagybőgőhangján. - Te ugyancsak sietsz!

- Idejönnek! - lihegi Liza. - Már a házban vannak! - És tovább rohan.

Oszkár bácsi rosszat sejtett. De előbb még felvette a cigarettát, megfontoltan megtörülgette, foga közé dugta és kipróbálta, vajjon ég-e még. »Lassan a testtel« - ez volt a jelszava. Csak mikor megindult a füst, akkor hajolt át a korláton, hogy lássa, mi történik lenn tulajdonképpen.

De onnan, ahol ő állt, nem láthatta a bejáratot és a kapus lakását. A lépcsőház szűk volt. Minden emeleten jobbra és balra egy-egy lakásajtó nyílt és köztük egy befestett ablak. Fentről úgy nézett le az ember, mint egy szűk, mély, homályos aknába.

Oszkár bácsi ott látta a második emeleten az öreg Hörbigernét. Fia már egy hónap óta a dachaui gyüjtőtáborban ült. Az asszony kidugta az ajtó résén reszkető, szürke fejét és tüstént vissza is húzta aggodalmasan. Úgy látszik, valamit észrevett odalent. Akkor Oszkár bácsi még egy fordulóval lejebb nézett az első emeletre, ahol a vastag Böhmné éppen ráncigálta négyéves fiát befelé a lakásba.

Ez igen mulatságos volt, mert az asszony egyik kezében nyitott tejeskannát tartott, a másikkal a fiát cibálta. A gyermek nem tudta elég gyorsan követni, mert ő meg egy foxterrier kutyát vonszolt a póráznál fogva. A kutyának azonban nem akarózott menni, mert a nagy huza-vonában tej fröccsent ki az imbolygó kannából és a kutya azt előbb fel akarta nyalni. Böhmné viszont egyre jobban ráncigálta a fiát és így mind több felnyalnivaló tej loccsant ki.

- Gyere gyorsan, gyere gyorsan, az Isten szerelmére! - kiáltotta a doktorné a fiát rángatva.

És ismét tej spriccelt a kannából.

De a kis, kemény foxi feltartotta az egész társaságot. Végre mindnyájan bent voltak és az ajtó hangos csattanással vágódott be.

- Úgy odavannak, mintha a tatár jönne - morogta Oszkár bácsi. - Na, hadd lássuk. - És óvatosan továbbment lefelé. Az utcáról izgatott kiabálás és kutyaugatás hallatszott, de semmit sem lehetett érteni.

Végre odaláthatott a bejárat egy részére és a portáslakás ajtajára. Ekkor megállt Oszkár bácsi és összeráncolta homlokát. Hunyorított szemmel élesen figyelt. Cigarettája kialudt, mert elfelejtette szívni. Oszkár bácsi ugyanis már tisztában volt a dologgal.

Fentről csak két álló lábat lehetett látni a bejárónál. Minden egyebet eltakart még az első lépcsőforduló. Ez a két láb azonban sötétkék buggyos nadrágba és fekete bőrlábszárvédőbe volt bujtatva. Terpeszkedve és kihívóan állt ott, mint egy tilalomjel. És mivel az utca felől kapott fényt, az előcsarnok padlóján kirajzolódott az egész alak árnyéka: egy nagy, sötét rendőrárnyék.

Rögtön ezután Oszkár bácsi látta, hogy egy rendőrtiszt lép be két SA[1]-emberrel és sietve a portás-lakás felé tartanak.

Onnan fentről tréfás kis emberkéknek látszottak, mintha játékfigurák lennének. De Oszkár bácsi jól tudta, hogy ami itt készül, egyáltalán nem játék. Tudta, hogy nemcsak ez a négy fickó tévedt ide.

Biztosan ott áll az egész brancs a ház előtt. De kit keresnek itt? Kit akarnak elhurcolni? Kit kínoznak majd véresre a kihallgatáson, ahogy szokták? Kit fognak ismét fogságba, gyüjtőtáborba, vagy éppen a hóhérbárd alá küldeni? Ezt a kérdést hányta-vetette meg magában tüstént Oszkár bácsi. Mert, ha még lehetséges, akkor figyelmeztetni kell gyorsan az illető elvtársat. De vajjon kit?

Oszkár bácsi már tizenöt éve lakott a házban és minden lakót ismert. Természetesen ebben az időben igen megválogatták az emberek, hogy kikkel beszélnek politikáról. Elővigyázatosnak kellett lenni. De persze azért kiszimatolt az ember egyet-mást.

Oszkár bácsi pillantása elgondolkozva pásztázta egyik emeletet a másik után. Az elsőemeleti üzleti utazót bizonyára nem viszik el. Hisz az maga is náci. Böhm doktor igaz, hogy zsidó, de miatta aligha vannak a rendőrfőnöknek nyugtalan éjszakái. A doktor örül, ha élni hagyják. Ki lakhat még ebben a házban, aki gyanúba jöhet, hogy titokban forradalmi harcos?

Oszkár bácsi pillantása a harmadik, majd a negyedik emelet magasságában járt. Majd még feljebb, a padlásszobák táján. És ott megállapodott.

Oszkár bácsinak természetesen igaza volt. A házat körülvette a rendőrség. Igazolás nélkül senki sem mehetett ki.

És ott volt a razzia-autó is. Öt munkás és egy fiatal munkásnő állt már rajta. Valahonnan magukkal hozták őket. Két rendőr ült mellettük, térdükön karabéllyal.

A foglyok mozdulatlanul és csendben álltak, dacos, sötét arccal, szorosan összetömörülve. Mintha keményen fogták volna egymás kezét, annyira összetartozóknak látszottak. Pedig csak a lány fogta az egyik munkás kezét, de közben nem nézett rá. A legény összezúzott arcáról még csepegett a vér.

Mindnyájan feszülten figyelték a kaput: melyik társukat rángatják ki innen a vérebek? Pillantásuk meleg és szilárd volt. Mint ahogy kinyúlnak a karok, hogy egy lebukót felfogjanak, úgy várták ezek a pillantások az új társat.

Közben Vogel, a portás nagy aggodalmat állott ki. Szobája tele volt rendőrökkel és SA-emberekkel. Volt köztük egy tiszt és egy detektív is. A portás az asztalra helyezte a háznévsort, melybe minden lakó be volt vezetve és közben hebegett:

- Kérem szépen, kérem szépen... szolgálatára, hadnagy úr...

Lelkiismerete tökéletesen tiszta volt. A rendőrszobával sem állt rossz lábon a jómadár. Mégis annyira szorongott, hogy állandóan törülgetnie kellett homlokáról a hideg verítéket. Ez a szorongás mindig elfogta, valahányszor egyenruhás szólította meg. Még a levélhordót is nagyon tisztelte.

Vogel urat a házban és az utcán mindenki csak »madárkának« hívta. Mert az ötvenéves, kopasz ember éppen olyan apró és sovány, összekunkorodott és aggódó volt mint egy fázó veréb és hangja is madárszerűen csipogott.

- Lakik ebben a házban egy bizonyos Brunner Hedvig - harsogott rá a rendőrhadnagy, mintha a madárka tagadni akart volna.

- Igen, természetesen, ho-ho-hogyne - dadogott és olyan hevesen bólogatott a fejével, hogy csiptetője leesett az orráról.

- A feloszlatott munkás kultúrszövetség valamikori titkárnője - olvasta édeskés halk hangon egy noteszből a detektív, aki a rendőrtiszt mellett állott és mosolygott hozzá. Olyankor is mosolyogni szokott, ha nem volt rá semmi oka. - Essenből költözött ide - fűzte hozzá.

- Igen, hogyne - dadogott a madárka. - Ötödik emeleten, balra, a padlásszobában. - És letörülte kopasz koponyájáról a verítéket.

Ekkor hirtelen olyan hatalmas hang harsant fel, hogy az összes rendőrségi és SA-személy, aki a szobában összegyűlt, mintegy parancsszóra a konyhaajtó felé fordította fejét. De volt is ott mit látni. Mert Vogelné állt a konyhaajtóban, kezében egy fazékkal és főzőkanállal. Még egyszer olyan nagy és vastag volt, mint férje. Fekete, bozontos szemöldök, széles, duzzadt száj, a hatalmas, tokás állon kiütköző szakállszőrök jellemezték arcát.

Madárka félve válla közé húzta fejét és elnémult, mikor felesége átvette a szót.

- Most éppen itthon van - mennydörögte Vogelné. - Szaladjon csak fel gyorsan, hadnagy úr. Épp most jött meg a piacról. Babot hozott. Félórája sincs még. Gyanús bolsevikinő! Egész éjszakákat tölt az írógépe mellett!

Mialatt a detektív édes mosolyával még néhány kérdést intézett Madárkához, Brunner Hedvig nyugodtan ült szobájában írógépe mellett és kopogott rajta. Azonban nyugalma csak külsőleges volt. Szép, komoly arcán valami feszültség ült. Türelmetlenség bizsergett benne, mint az olyan emberekben, akik nagy utazás előtt állanak és még elintéznivalójuk van.

Magas, tiszta homloka és mélyenülő szeme arcának szigorú s ugyanakkor jóságos kifejezést adott. Előrehajolt fejjel gépelt, összeszorított ajakkal és ráncbavont homlokkal, olyan sebesen, ahogy csak tudott. A világos májusi napfény a nyitott tetőablakon át szőke hajára hullt, fehér blúzára és a kis könyvespolcra, mely asztalával szemben a falon függött.

A szobában minden világosnak, tisztának, észszerűnek és barátságosnak látszott. A nyitott ablakon langyos szellő lebegtette a fehér fátyolfüggönyöket. Az ablakpárkányon cserépben jácintok álltak. Mögöttük a szomszéd házak piros teteje virított, ég felé füstölő kéményekkel. Az ablakon át zongorahang szüremkezett a szobába. Valamelyik szomszéd-lányka a Kékduna-keringőt gyakorolta. S miközben Brunnerné írógépe csak úgy kattogott, a zongora panaszosan zengett: »Egy-kettő-három, egy-kettő-három, egy-kettő-három...«

Hirtelen valami más hang csendült meg. Brunnerné villámgyorsan felkapta fejét és figyelt. Nem az ajtón csengettek? Félig felemelkedett a székről, ugrásra készen. Jobbja a félig tele írt ív után kapott. Igy állt, mozdulatlanul, kinyujtott kézzel és visszafojtott lélekzettel figyelt. Ekkor ismét megszólalt az ajtócsengő.

Brunner Hedvig kirántotta az ívet a gépből, belegyömöszölte egy nyitott kézitáskába, mely mellette feküdt a padlón és lábujjhegyen az előszobába futott. Ott visszatartott lélekzettel az ajtóig osont és kikukucskált a szemzőrésen.

Megismerte Oszkár bácsi arcát. Gyorsan ajtót nyitott. Csak annyira, hogy az öreg orra beférhetett és halkan mormoghatta:

- Nem tiszta a levegő. Razzia a házban.

A következő pillanatban az ajtó ismét bezárul. A kulcs kettőt fordul a zárban, a retesz előresíklik, a lánc átkapcsolódik. Ez három másodperc alatt folyik le és Brunner Hedvig visszaszalad a szobába. A szoba közepén hirtelen megáll. Balkeze két ujját halántékára szorítja, jobbkeze ujjaival pedig úgy tesz, mintha számolna valamit: gyorsan megfontolja, mi a teendő. Igy áll a szoba közepén.

De csak negyedpercet... Aztán az asztalhoz ugrik, kirántja a fiókot és gyorsan kimarkolja belőle a papírokat.

Közben pár dolog a földre hull, ami szemlátomást nem az övé: egy kis festékesdoboz, egy régi, elromlott óramű és végül egy kis Keljfeljancsi. A Keljfeljancsi leesve csengő haranghangot ad. Mert a figurában kis csengetyű van elrejtve. Apró, felemeltöklű vörösfrontharcost ábrázol, vasból. Miközben a Keljfeljancsi a festékesdoboz és az óra között elevenen ide-oda himbál, a kis csengő szól: »Csingilingi, csingilingi. Leestem. Végy fel.« De nemsokára ismét egyenesen áll, csendesen és szilárdan, ahogy egy Keljfeljancsihoz illik.

Miközben Brunner Hedvig a fiókban kotorászott, a rendőrök már kijöttek a portáslakásból. A hadnagy és a detektív három fő legénységgel sietve jön fel a lépcsőn. Ekkor a második emeletről rekedt, részeg rikácsolás hallatszik.

- Csak rajta! SA rajta! Kifelé a zsidókkal! Agyonütni minden büdös zsidót! - gurgulázza egy mély nagybőgőhang, és a lépcsőfordulóban megjelenik Oszkár bácsi, szájában félig szitt cigarettával. A korlát és fal közt tántorog, mintha valóban be volna rúgva, úgyhogy szinte elállja a szűk lépcsőt. Mikor a rendőrök hozzá felértek, úgy hullt karjukba, mint egy zsák, miközben bömbölte:

- Heil Hitler! Ti vagytok az igazi, kemény kötésű fiúk! Tiszta árja faj...

Megölelte a hadnagyot. Mikor ez eltaszította magától, az egyik rendőr nyakába borult. Nem juthattak tovább. És ilyen lelkes nemzeti szocialistával nem lehet az ember mindjárt goromba.

- Születésnapot ültél, mi? - böki meg az egyik rendőr barátságosan. - Na, hagyj békén és adj helyet.

Oszkár bácsi azonban tovább rikácsol és elállja a keskeny utat.

Akkor a detektív édes hangon suttogja (mindig így beszélt):

- Egyáltalán nem jön alkoholszag a szájából, - és anélkül, hogy örökös mosolya eltűnt volna, rövid, villámgyors horogütést mér rá, amitől az öreg azonnal összecsuklik. A detektív ezt olyan gyorsan és feltűnés nélkül végezte, hogy alig lehetett észrevenni.

A rendőrlábak átléptek a testen és gyors lépésben topogtak a lépcsőn felfelé.

Oszkár bácsi három, négy lépcsőt hengerikázott lefelé, aztán kinyitotta szemét. Először cigarettája után nyúlt. Nem messze feküdt tőle. Szájába akarta dugni ismét, ekkor észrevette, hogy a szopóka véres. - Aha, - szólt Oszkár bácsi - ez azt jelenti, hogy kinn van egy fogam. - Benyúlt szájába és a jobb metszőfogát két ujjával egyszerűen kiemelte.

Oszkár bácsi egy darab újságpapírt vett ki zsebéből, óvatosan rátette a kitört véres fogat és a véres cigarettát és gondosan belepakolta.

- Ezt elteszem emlékül, uraim - mormogta és jóságos szemén konok vad fény villant. - Emlékül, uraim! - mormogta Oszkár bácsi és zsebredugta a csomagot. Csak aztán szedte össze magát és felfigyelt. A rendőröket már nem lehetett látni. Nehéz lépteik a harmadik emeleten dobogtak.

Még csak két forduló a Brunner-lakásig... legfeljebb egy perc!

Ebben a pillanatban Brunner Hedvig még konyhájában állt a tűzhely előtt. Elcsavarta a gázlángot, levette a rezsóról a kis aluminiumedényt és a főzőszekrénybe tette. Mindez villámgyorsan ment végbe. Mikor a főzőszekrényt bezárta, keze ott tétovázott még pillanatig fedőlapján, mintha gyengéden cirógatná. Szempillája lezárult, mint mikor az ember fájdalommal gondol valakire. Szép, fegyelmezett, szigorú arca ellágyult.

Ez volt a veszélyes pillanat! Eddig sikerült neki, hogy ne gondoljon másra, mint közvetlen feladatára: menekülni a rendőrség elől és nem hagyni nyomokat maga után. De most összeszorult a szíve: most, amikor az ételt melegedni tette Karcsinak... talán utoljára. Mi lesz Karcsival? Mit gondol majd? Mit csinál majd? Hogy találja meg őt újra? Hiszen most még semmibe sem avathatja be. Hiszen gyermek. És címét sem adhatja meg. A rendőrség ravasz. Hamar kiszed mindent egy ilyen gyermekből. Szörnyű!

Ilyen gondolatok kergették egymást agyában. De legfeljebb négy-öt másodpercig. Aztán összekapta magát és visszaszaladt a szobába.

(A rendőrök már az ötödik emeleten topogtak.)

Most egy lökés: az asztalt az ajtó elé, tolja mint végső gátat... Második mozdulat: a kézitáskát felkapja. Aztán két nekifutó lépés és kis ugrás. Brunner Hedvig az ablakpárkányon áll a lengő fátyolfüggönyök között. Mögötte a szabad kék ég és a város piros cseréptetői. Ekkor egy jácintcserép esik le a párkányról. Brunner Hedvig még egyszer visszapillant. A kék jácint! Kár!

Ebben a pillanatban megszólal a csengő az előszobában és kívülről durva férfihang kiált:

- Kinyitni! Rendőrség!

A felhívás megismétlését és a dörömbölést az ajtón Brunner Hedvig már nem hallotta. Már kimászott az ablakon át a tetőre és a tűzfal felé kúszott. Alig húsz méternyire volt tőle. A szomszéd házon volt azonban egy kis tetőablak, nyitott szárnyakkal. Brunner Hedvig tudta, kié a padlásszoba, ahová ez a kis ablak vezet.

A keskeny lakásajtó erősebb volt, mint a rendőrök hitték. Nem lehetett egyszerűen vállal betaszítani. A detektív ekkor egy feszítővasat vett ki nadrágzsebéből. De mégis kis időbe került, míg a lakat és a retesz feltört. Oszkár bácsi az első emeleten is hallotta, hogy szitkozódnak. Mert még ott volt az acéllánc is. Oszkár bácsi azt is hallotta, hogy törik át a rendőrök az ajtóbetétet, hogy kézzel benyúlhassanak és eltávolíthassák a láncot. »Hát bizony ez nem megy olyan gyorsan«, gondolta somolyogva.

Éppen ebben a pillanatban érte el Brunner Hedvig a tűzfalat és mászott át rajta. De a tetőablak még jókora távolságra volt és ez a háztető meredekebben hajlott le, mint az övéké. Meg kellett fogózkodnia, hogy le ne csússzon. Közben a kézitáskát is tartani kellett. Azonkívül a cserepek is olyan lazán álltak. Egymás után tört vagy szakadt ki keze nyomán egy-egy közülük és csörömpölve görgött lefelé. Ez is veszélyes volt. Feltűnhetett a lent járó embereknek.

Brunner Hedvig egy pillantást vetett hátra. Látta saját nyitott ablakát a fátyolfüggönyökkel és a virágokkal. Ha onnan egy rendőr kidugja a fejét, természetesen meglátja. Egyet lehet csak tenni: gyorsan a tetőablakhoz!

Brunner Hedvig nem volt gyenge és ügyetlen. Nem múlt még el harmincnégyéves és tagja volt a Fichte-sportegyesületnek. De néha szédült. És a ferde tető alatt ötemeletnyi mélység tátongott. Hideg borzongás futott végig tagjain. »Csak le nem nézni és előre! Most az életről van szó!«

- Egy-kettő-három... egy-kettő-három - hangzott panaszosan a Kékduna keringő.

A szoba ajtaja az eléjetolt asztallal természetesen nem volt komoly akadály. Két kemény váll feszült neki, mire az ajtó felpattant és maga előtt tolta az asztalt.

A két rendőr előreszegzett revolverrel hatolt be. Egy pillanatig teljes csendben álltak és körülpillantottak az üres szobában. Hiszen az ajtókat belülről csukták be és barrikádoztak el. Tehát ellenállásra is számíthattak.

- Ki van itt? - ordította izgatottan a hadnagy.

Még egészen fiatal ember volt. Ez csak a hatodik házkutatás és letartóztatás volt, amelyet önállóan vezetett, mióta a politikai osztályon szolgál. Egy kis csete-paté nem is jönne rosszul! Legalább felmutathatna valami eredményt. Még egy könnyebb sebesülést is szívesen szerezne. Fölöttesei előtt jó benyomást keltene.