A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Daniel Handler: Why We Broke Up
Little, Brown and Company 2011

Fordította Nagy Gergely

Copyright © 2011 by Daniel Handler
Art copyright © Maira Kalman
Hungarian translation © 2022 Nagy Gergely
Magyar kiadás © 2023 Kolibri Kiadó, Budapest
A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Minden jog fenntartva

ISSN 2939-676X
ISBN 978 963 599 172 3

Felelős kiadó Pap Zoltán
Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Tillai Tamás
A #POV sorozatlogót tervezte Várajlai Viktória

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Charlotte-nak – arról, hogy miért vagyunk együtt

D. H. + M. K.

Mindjárt hallasz egy puffanást. A bejárati ajtónál, amit sose használtok. Még a zsanérok is megzörrennek, ahogy földet ér, mert olyan nehéz és fontos, szóval egy kis nyikorgás is lesz a puffanás mellé, Joan meg majd felnéz a főzésből, bármit is főz éppen. Lepillant a lábasra, mert fél, hogy ha megy és megnézi, mi volt az, akkor ki fog futni, ami benne van. Még a fintorát is látom a bugyborékoló szószban, vagy mifene az. De mégis megy, megy és megnézi. Te viszont nem, Ed. Te biztos nem. Te nyilván fent vagy a szobádban, leizzadva, egyedül. Le kéne zuhanyoznod, de remélem, hogy te inkább összetört szívvel heversz az ágyon, és így a nővéred, Joan nyitja majd ki az ajtót, hiába szólt neked az a puffanás. Te nem tudod és nem is hallod, mit dobtak az ajtó elé. Azt sem tudod, egyáltalán miért is történt.

Gyönyörű nap van, napsütés meg minden. Az ilyen napokon úgy érzi az ember, minden rendben lesz, satöbbi. Nem pont a legjobb nap ehhez, nekünk legalábbis, hisz mi esős időszakban jártunk, október 5-től november 12-ig. De most december van, az ég ragyog, én meg világosan értek mindent. Most elmondom, hogy miért szakítottunk, Ed. Leírom ebben a levélben a teljes igazságot arról, miért is alakult így. És az igazság az, hogy olyan rohadtul szerettelek.

A puffanás a doboz volt, Ed. Ezt hagyom itt neked. A pincében találtam. Csak fogtam ezt a dobozt, amikor a dolgainkból már túl sok gyűlt össze, és nem fértek az éjjeliszekrényem fiókjába. Meg féltem is, hogy anyám megtalálja őket, mert szeret a titkaim után kutakodni. Szóval bevágtam a szekrénybe, néhány soha nem hordott cipő alá a dobozt. Minden benne van . Mind az összes emlék a szerelmünkről, ennek a kapcsolatnak minden kincse és szemete, mint a felvonulás után maradt csillámpor az út szélén, meg az összes vicik-vacak, amit lerugdaltak a járdáról. Visszadobom ezt az egész dobozt a te életedbe, Ed, benne a te és én minden kis dolgával. Csak ledobom a dobozt a verandádra, Ed, de igazából itt most téged doblak.

Jó, bevallom, a puffanásra elmosolyodom. Mostanában ez ritka. Mostanában olyan vagyok, mint Aimée Rondelé Az ég is sírban, ez egy francia film, úgyse láttad. Egy bérgyilkos-ruhatervezőt játszik benne, és az egész filmben összesen kétszer mosolyog. Egyszer akkor, amikor a nagyfőnök, aki megölte az apját, lezuhan egy épületről, de én most nem erre gondoltam. Hanem amikor másodszor, a végén, miután végre megszerzi a borítékot a fényképekkel, és felbontatlanul elégeti abban a csodás hamutálban, és tudja, hogy vége van, rágyújt egy cigarettára és csak áll ott abban a tökéletes zöld ruhában, és nézi a sok rigót, ahogy kavarognak-cikáznak a templomtorony körül. Látom is magam előtt. A világ helyrebillent, ez van a mosolyában. Én meg szerettelek téged, és most visszaadom a dolgaidat, ki vagy dobva az életemből, ahogy érdemled, ez van a mosolyomban. Tudom, te nem látod magad előtt, Ed, te aztán tuti nem, de talán ha elmesélem az egész folyamatot, egyszer majd megérted, mert én még most is azt akarom, hogy lásd. Már nem szeretlek, hát persze, hogy nem, de még így is tudok mutatni neked valamit. Tudod, hogy rendező akarok lenni, de te igazából sosem láttad a fejemben futó filmeket, és ez az oka, Ed, hogy szakítottunk.

Felírtam a kedvenc idézetemet a doboz tetejére, Hawk Daviestől, aki egy igazi legenda, és ezt a levelet a doboz tetején írom, hogy érezzem Hawk Daviest belefolyni minden szóba, amit neked írok. Zötyög Al apjának áruszállító teherautója, szóval néha elég reszketeg az írás, így lehet, hogy szívás neked mindent kiolvasni. Reggel felhívtam Alt, és csak annyit kérdeztem: „Na mit gondolsz, mi van?”, ő meg rögtön rávágta, hogy „Most meg fogsz kérni, hogy segítsek neked elintézni valamit az apám teherautójával.”

– Jól tippelsz – feleltem. – Nagyon közel jársz.

– Közel?

– Oké, beletrafáltál.

– Jól van, adj egy percet, megkeresem a kulcsot és felveszlek.

– Ott kell lennie a dzsekidben tegnap este óta.

– Te is jól tippelsz.

– Nem is akarod tudni, mit akarok elintézni?

– Majd elmondhatod, ha odaértem.

– De én most akarom elmondani.

– Mindegy, mi az, Min – mondta.

– Hívj csak La Desperadának! – feleltem.

– Mi van?

– Visszaviszem Ednek a cuccait – böktem ki nagy levegőt véve, és hallottam, hogy ő is nagy levegőt vesz.

– Na végre.

– Ja. Ezt vállaltam, nem?

– Amikor majd készen állsz rá. Szóval most készen állsz rá?

Még egy levegő, még nagyobb, de reszketegebb.

– Igen.

– És elszomorít?

– Nem.

– Min!

– Jó, igen.

– Na, megvan a kulcs. Öt perc!

– Oké.

– Oké?

– Csak most épp az idézetet nézem a dobozon. Tudod, a Hawk Daviest. Hogy vagy megvan az érzés, vagy nincs.

– Öt perc, Min.

– Sajnálom, Al. Nem kellett volna.

– Min, nincs semmi baj.

– De nem muszáj jönnöd. Csak az van, hogy olyan nehéz a doboz, és nem tudom…

– Semmi baj, Min. És hogyne lenne muszáj?

– De miért?

Sóhajtott egy nagyot a telefonba, én meg csak bámultam tovább a doboz tetejét. Hiányozni fog ez az idézet, amikor kinyitom a szekrényt, de te, Ed, te nem fogsz hiányozni.

– Azért, Min – szólalt meg Al –, mert a kulcs itt volt a dzsekim zsebében, pont ott, ahol mondtad.

Al nagyon, nagyon jó ember, Ed. Al buliján találkoztunk először, te meg én, nem mintha te meg lettél volna hívva, mert akkor még nem volt rólad véleménye, és így nem is hívott meg sem téged, sem senki mást a ti artikulálatlan kosaras bandátokból a Keserű Tizenhatodik szülinapjára. El is jöttem a suliból hamarabb, hogy segíthessek neki pitypangból zöld pestót csinálni, parmezán helyett gorgonzolával, hogy különösen keserű legyen, ezt raktuk az apja boltjából származó tintahal-tintás gnocchira; meg hogy bekeverjük a vérnarancsos vinaigrette-et a gyümölcssalátához, és megsüssük azt a hatalmas fekete szív alakú, 89 százalék kakaós étcsokiból készült tortát, ami aztán olyan keserű lett, hogy igazából meg sem bírtuk enni; ti meg csak besétáltatok meghívás nélkül Trevorral meg Christiannel meg a többiekkel, csak hogy álldogáljatok a sarokban és ne is nyúljatok semmihez, kivéve mondjuk a kilenc üveg Scarpia keserű fekete sört. Én ott jó fej vendég voltam, Ed, te meg még annyit se mondtál a vendéglátódnak, hogy „keserű szülinapot”, meg ajándékot sem hoztál, és ez az oka, hogy szakítottunk.

Ez itt annak a két üveg Scarpia keserű fekete sörnek a kupakja, amit Alék hátsó udvarában ittunk meg veled azon az estén. Látom is magam előtt a csillagok fényes tűhegy-ragyogását, meg a hidegben párálló leheletünket, rajtad a kosárcsapat dzsekije volt, rajtam meg Al kardigánja, az, amelyiket mindig kölcsönkérek, ha ott vagyok náluk. Ott várt kimosva-összehajtva, amikor felmentünk együtt a szobájába, hogy odaadjam az ajándékát, még mielőtt a vendégek megérkeznek.

– Mondtam, hogy nem akarok ajándékot! – mondta Al. – Elég a buli, mondtam, nem kell az obligát…

– Nem is obligát – feleltem neki, mivel elsős koromban én is ugyanazokról a szókártyákról tanultam, mint ő. – Csak találtam neked valamit. És tökéletes ajándék. Bontsd ki!

Idegesen vette el tőlem a zacskót.

– Naaa, boldog szülinapot!

– Mi ez?

– A szívednek vágya. Remélem. Bontsd már ki! Megőrjítesz ezzel!

Zörgés zörgés szakadás, majd levegő után kapott. Nagyon elégedetten hallgattam.

– Ezt meg hol találtad?

– Hát nem úgy néz ki – mondtam erre –, de nem pontosan úgy néz ki, mint amit az a pasi visel a bulijelenetben, az Una settimana straordinariában?

Belemosolygott a karcsú dobozkába. Egy nyakkendő volt az, sötétzöld, egy sor belehímzett modern rombusszal. Ott hevert a zoknis fiókomban már hónapok óta, és a megfelelő pillanatra várt.

– Vedd csak ki – szóltam rá. – Vedd fel ma este! De tényleg, nem pont olyan?

– Amikor kiszáll a Porcini XL10-esből – felelte ő, de közben engem nézett.

– Ez a kedvenc jeleneted a világ összes filmjéből. Remélem, nagyon tetszik.

– Nagyon, Min. Tényleg nagyon tetszik. Hol találtad?

– Titkon elszöktem Olaszországba, elcsábítottam Carlo Ronzit, és amikor elaludt, besurrantam a jelmezarchívumába…

– Min!

– Zsibvásárban. Hadd kössem fel neked!

– Meg tudok kötni egy nyakkendőt, Min!

– De a szülinapodon nem neked kell! – babráltam a gallérjával. – Meg fognak zabálni ebben!

– Kicsoda?

– A lányok. A nők! A bulin!

– Min, csak ugyanazok a barátok jönnek, akik mindig szoktak.

– Ebben ne légy olyan biztos!

– Min!

– Hát nem állsz készen? Mert én teljesen! Teljesen túl vagyok Joe-n. És az a smárolós fiú a nyáron, hát nem. Te meg… LA mintha ezer éve lett volna…

– Tavaly volt. Sőt igazából idén, de a tavalyi tanévben.

– Ja, és azóta elkezdődött a harmadik, ez az első nagy dobásunk! Na, nem állsz készen? A bulira, a szerelemre, egy settimana straordinariára? Hát nem érzed, hogy mit tudom én, ki vagy éhezve a…

– Ki vagyok éhezve a pestóra.

– Al!

– És arra, hogy mindenki jól szórakozzon. És ennyi. Ez csak egy szülinap!

– A Keserű Tizenhatodik szülinapod! Azt akarod mondani, hogy ha begördülne a lány abban a Porcini nemtomhányasban…

– Jó, rendben, a kocsira készen állok.

– Ha huszonegy éves leszel – néztem rá –, megveszem neked a kocsit. Most viszont ez a nyakkendő van, és még valami…

Nagyon lassan sóhajtott egyet, úgy nézett rám.

– Nem megy ez neked, Min.

– Igenis meg tudom találni a szívednek vágyát! Komolyan, hát egyszer már sikerült!

– Nem, a nyakkendőkötés nem megy. Mintha valami kötelet csomózgatnál! Engedd el!

– Jó, jó.

– De azért köszi.

Megigazítottam a haját.

– Boldog szülinapot! – mondtam.

– Ha fáznál, ott a kardigán.

– Igen, mert én kint didergek majd, míg te lubickolsz a szenvedélyben és kalandban.

– És a pestóban, Min, a pestóról se feledkezz el!

Lent Jordan már berakta a keserű zenés válogatást, amibe majd’ belegebedtünk, Lauren meg egy hosszú fagyújtóval mászkált körbe és meggyújtotta a gyertyákat. Csendet a díszletben, ilyen érzés volt, csak tíz perc, amikor ott vibrált minden a levegőben, de nem történt semmi. Aztán megnyikordult a szúnyoghálós ajtó és belépett az első trupp, Monica meg a tesója meg az a teniszező gyerek, a borral, amit az anyjuk lakásavató bulijáról emeltek el (még be is volt csomagolva valami ronda papírba), felhangosították a zenét, és kezdetét vette az este kezdete. Egy szót sem szóltam a küldetésemről, de állandóan azt kémleltem, nem látok-e valakit Alnak. De nem a megfelelő lányok jöttek aznap este, csillámpor volt az arcukon vagy túl sokat ugráltak, hülyék voltak a filmekhez, vagy már úgyis volt barátjuk. Aztán meg már késő lett, a jég nagyrészt elolvadt a nagy üvegtálban, mint a sarkvidéki jégsapkák. Al egyre csak azt hajtogatta, hogy még nem jött el a torta ideje, és akkor, mint egy olyan dal, amit már el is felejtettünk, hogy rátettük a válogatásra, beléptél a házba meg az egész életembe te.

Erősnek tűntél, Ed. De gondolom, mindig erősnek tűntél, a vállad meg az állad is, a karod, ahogy áteveztél a szobán, a nyakad, ahol most már tudom, hogy szereted, ha puszilgatnak. Erős voltál, frissen zuhanyozva, magabiztos, akár barátságos is, de nem akartál mindenáron tetszeni. Hatalmas voltál, mint egy kiáltás, kipihent, egészséges. Frissen zuhanyozva, de ezt már mondtam. Szóval azt akarom mondani, Ed, hogy fantasztikus voltál. Úgy elállt tőled a lélegzetem, mint Alnak, amikor odaadtam a tökéletes ajándékát.

– Imádom ezt a számot – mondta valaki.

Te biztos mindig ezt csinálod bulikon, Ed, lassan, a válladat vonogatva mész végig a szobákon, csak odabólintasz mindenkinek, de a szemed már azt keresi, merre mész tovább. Néhányan megbámultak, néhányan belecsaptak a tenyeredbe, Trevor és Christian meg majdnem úgy állt az útjukba, mintha a testőreid lennének. Trevor nagyon be volt rúgva, és te mentél utána, amikor kiesett egy ajtón és a látómezőmből is, én meg szántszándékkal megvártam, amíg megint a refrén jön a dalban, és csak akkor mentem utánatok. Nem is tudom, miért, Ed. Nem mintha soha nem láttalak volna még. Mindenki látott már, olyan vagy, mint mit tudom én, valami film, amit mindenki látott gyerekkorában, mindenki látott már, nem is emlékszik arra senki, hogy milyen téged nem látni. De akkor hirtelen úgy éreztem, nagyon, nagyon muszáj azon nyomban újra látnom téged, még aznap este. Átnyomakodtam a mellett a srác mellett, aki megnyerte a termtud versenyt, benéztem az ebédlőbe meg a nappaliba, ahol ott lógtak a képek Alról, amint fülig zavarban ácsorog a templom lépcsőjén. Fülledt volt minden szoba, túl meleg, túl hangos, én meg felszaladtam a lépcsőn, kopogtam, hátha valaki máris Al ágyában heverészik, felkaptam a kardigánt, aztán kislisszoltam friss levegőt szívni, meg mert hátha kint vagy az udvaron. És kint is voltál, bizony. Vajon mi vett rá, hogy ilyesmit csináljak, miközben te csak álltál ott vigyorogva, két sörrel a kezedben, Trevor meg épp széthányta Al anyjának a virágágyását? Nem kellett volna várnom semmit, legalábbis nem magamnak. Ez nem is az én szülinapom, ezt gondoltam magamban. Nincs semmi indokom, hogy idekint lógjak, így eleve hátrányból indulok. Hát te Ed Slaterton vagy, az isten szerelmére, mondtam magamban, hát még meg sem hívtak! Mégis mi a fene bajom van? Mit művelek? Ennek ellenére mégis csak megszólítottalak és megkérdeztem, mi a baj.

– Nekem semmi bajom – felelted. – De Trev egy kicsit rosszul van.

– Baszódj meg! – gurgulázta Trevor a bokrok közül.

Elnevetted magad, aztán én is. Felemelted az üvegeket, hogy a veranda villanyánál megnézhesd, melyik melyik.

– Tessék, ebbe még nem ivott bele senki.

Én igazából nem is iszom sört. Sőt, semmi mást sem. Elvettem tőled az üveget.

– Ez nem a haverodé lett volna?

– Úgyse kéne kevernie – mondtad. – Már megivott fél üveg Parker’s whiskey-t.

– Komolyan?

Rám néztél, aztán kivetted az üveget a kezemből, mert nem bírtam kinyitni. Te egy pillanat alatt kinyitottad, és a kezembe pottyantottad a két kupakot, mintha pénzérmék lennének, valami titkos kincs, és úgy adtad vissza az üveget.

– Vesztettünk – mondtad magyarázatként.

– És mit csinál, ha nyertek? – érdeklődtem.

– Megiszik fél üveg Parker’s whiskey-t – felelted, és aztán…

Később Joan mesélte, hogy egyszer jól megvertek valami sportolós bulin, miután elvesztettetek egy meccset, szóval ezért mentek mindig mások bulijába, ha veszítetek. Azt is mondta, hogy nem lenne jó a tesójával járni, aki kosaras sztár.

– Özvegy lennél – mondta nekem, lenyalta a kanalat és felhangosította Hawkot. – Kosarasözvegy, szétunnád magad, ő meg csak pattogtatná a labdát szerte a világban.

Én arra gondoltam, és milyen hülye is voltam, hogy engem nem érdekelne.

… és aztán megkérdezted, hogy hívnak. Mondtam, hogy Minnek, ez a Minerva rövidítése, a bölcsesség római istennőjéé, mert apám épp akkor végzett a mesterképzésén, amikor születtem, és ez, meg se kérdezd, nem, nem lehetne, csak a nagymamám hívhat Minnie-nek, mert ő azt mondja (és itt utánoztam is a hangját), hogy az egész világon engem szeret legjobban.

Te is mondtad, hogy Ednek hívnak. Mintha elképzelhető lett volna, hogy nem tudom. Megkérdeztem, hogyan veszítettetek.

– Ne! – válaszoltad. – Ha el kell mesélnem, hogyan veszítettünk, azzal belegázolsz minden érzésembe.

Ez tetszett: minden érzésembe!

– De tényleg az összesbe? – kérdeztem. – Mind az összesbe?

– Hát – mondtad erre, és ittál egy kortyot. – Lehet, hogy egy-kettőbe nem. Talán marad még egy sértetlen érzésem.

Nekem is volt egy érzésem. És persze, hogy így is elmondtad, Ed, hát fiú vagy, hogy hogyan veszítettétek el a meccset. A sörnek rossz íze volt, csendben ki is öntöttem a hátam mögött a hideg földre, bent meg énekeltek az emberek. Keserű szülinapot, keserű szülinapot, keserű szülinapot, Aaaa-al – és Al nem neheztelt rám, amiért ott lógtam kint egy fiúval, akiről nincs véleménye, és nem mentem be megnézni, ahogy elfújja a tizenhat fekete gyertyát azon a sötét, ehetetlen szíven – keserű szülinapot! Elmesélted az egész sztorit, nem bírt nyugton maradni az a két izmos karod a dzsekidben, és eljátszottál minden mozdulatot. Én még mindig nem értem a kosárlabdát egyáltalán, nekem az ilyen ordibálós, egyenmezben rohangálós, ide-oda pattanós dolog, és bár nem figyeltem, mégis csüggtem minden szavadon. És tudod, mi tetszett, Ed? Az a szó, hogy ziccer, hogy milyen szexi tervekre is utalhat. Ízlelgettem is, ziccer ziccer ziccer, miközben te végigmentél minden cselen és büntetőn, a szabaddobásaidon és mentéseiden, meg az elcseszéseken is, amikre ráment az egész meccs. A ziccer, az az elegáns mozdulat, ami úgy sikerül, ahogy eltervezted. Közben a vendégek odabent meg csak énekelték, hogy mert ő egy keserű csávó, mert ő egy keserű csávó, mert ő egy keserű csáá-hávó, ezt mindenki tudja jól. A dalt meg is tartanám a filmhez, olyan hangosan hallatszik ki az ablakon, hogy a te beszéded csak valami sportkommentátoros duruzsolás, ahogy befejezted a meccs történetét, aztán az üveget hanyagul a kerítéshez vágtad, ahol összetört, majd belekezdtél a kérdésbe:

– Nem zavarna, ha…

Azt hittem, azt fogod kérdezni, hívhatnál-e Minnie-nek. De te csak azt akartad tudni, felhívhatsz-e. Mégis ki vagy te, hogy ezt csináld velem, és ki vagyok én, hogy igent mondjak? Mert igent mondtam volna, Ed, hagytam volna, hogy Minnie-nek hívj, amit utálok, kivéve attól, aki engem szeret a világon a legjobban. De inkább azt mondtam, igen, persze, felhívhatsz, lehet szó mondjuk egy moziról jövő hétvégén; és Ed, az van az ember szívének vágyával, hogy az ember szíve nem is tudja, mire vágyik, amíg az fel nem tűnik. Mint egy nyakkendő a zsibvásáron, egyetlen tökéletes dolog a ládányi semmi között, csak úgy ott voltál, meg sem hívtak, és erre hirtelen véget ért a buli, és én csak téged akartalak, mint a legjobb ajándékot. Még csak nem is keresgéltem, pláne nem téged, és erre most meg te lettél a szívemnek vágya, és felrugdaltad Trevort és elslisszoltatok az édes éjszakába.

– Ez nem Ed Slaterton volt? – kérdezte Lauren, a kezében egy zacskóval.

– Mikor? – kérdeztem vissza.

– Az előbb. Ne kérdezd, hogy mikor. Ő volt. Őt meg ki hívta ide? Őrület, hogy ő itt!

– Tudom – feleltem. – Ugye? Senki.

– És elkérte a számodat?

A tenyerembe szorítottam a két kupakot, hogy meg ne láthassa senki.

– Ühüm.

– Ed Slaterton randira hívott téged? Ed Slaterton randira hívott téged?

– Nem randira hívott! – tiltakoztam szőrszálhasogatón. – Csak megkérdezte, hogy nem…

– Mit nem?

Zörgött a szélben a zacskó.

– Hogy elhívhatna-e randira – vallottam be.

– Magasságos úristen! – szakadt ki Laurenből, aztán gyorsan hozzátette: – Ahogy anyám mondaná.

– Lauren…

– Mint épp most hívta el randira Ed Slaterton! – kiabált be a házba.

– Mi van? – lépett ki Jordan. Al is kikukkantott riadtan és hirtelen a konyhaablakon, olyan képet vágott ott a mosogató fölött, mintha egy mosómedve lennék.

– Mint épp most hívta el randira.

Jordan körbenézett az udvaron, látja-e valahol.

– Komolyan?

– Nem – feleltem. – Nem komolyan. Csak elkérte a számomat.

– Jó, az bármit is jelenthet! – horkantotta Lauren, és bedobott a zacskóba egy adag nedves szalvétát. – Lehet, hogy a telefontársaságnál dolgozik.

– Hagyd abba!

– Lehet, hogy csak körzetszámmániás.

– Lauren…

– Elhívott randira. Ed Slaterton.

– Nem fog felhívni – jelentettem ki. – Ez csak egy buli volt.

– Ne becsüld már ennyire le magad! – szólt bele Jordan is. – Benned minden megvan, amit Ed Slaterton egymillió csajban keresett már, ha jól belegondolok. Neked is két lábad van.

– És szénalapú életforma vagy – tette hozzá Lauren.

– Hagyjátok abba! – ismételtem. – Ő nem is… ő csak egy fiú.

– Figyeld már, mit mond, csak egy fiú! – Lauren felszedett még valami szemetet. – Ed Slaterton elhívott randira. Őrület. Ez egészen Minden szem a tetőnösen őrület!

– Nem akkora őrület, mint az az egyébként remek film, és különben is Minden szem a plafonon. És amúgy sem fog felhívni.

– Én el sem tudom hinni! – folytatta tovább Jordan.

– Nincs is mit elhinni! – közöltem határozottan mindenkivel az udvaron, magamat is beleértve. – Ez egy buli volt, Ed Slaterton is itt volt, most meg már vége, és már takarítunk.

– Akkor gyere és segíts! – szólalt meg ekkor Al is, és odanyújtotta a csöpögő puncsostálat. Kisiettem a konyhába és konyharuhát kerestem.

– Azokat nem dobod ki?

– Miket?

A két kupakra mutatott a kezemben.

– Ja, persze – feleltem, de amikor háttal álltam neki, zsebre vágtam őket. Al a kezembe nyomott mindent, a puncsostálat, a konyharuhát, aztán jól végigmért.

– Ed Slaterton?

– Ja – feleltem, és próbáltam ásítani hozzá. Mindenem dübörgött belül.

– És tényleg fel fog hívni?

– Nem tudom – mondtam.

– De te, te reméled?

– Nem tudom.

– Nem tudod?

– Nem fog felhívni. Ő Ed Slaterton.

– Tudom, ki ő, Min. De te… te mégis mire…?

– Nem tudom.

– De tudod. Hogy tudnád nem tudni?

– Boldog szülinapot, Al! – Igazán jól tudok témát váltani.

Al csak megrázta a fejét, gondolom, talán azért, mert elmosolyodtam. Gondolom, elmosolyodtam, a bulinak vége volt, és ez a két kupak meg lyukat égetett a zsebembe. Vedd csak vissza őket, Ed. Itt vannak, tessék. Vedd vissza a mosolyt meg az estét is, vedd csak vissza mind, bárcsak vissza tudnád.

Tartalom

Hát ezért szakítottunk
(részlet)

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Fuzzy Bubbles – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License