A gonoszoknak

Mert valaki más meséjében

Mind gonoszak vagyunk

Kiejtési útmutató

Viola: vájola

Roze: róz

Meiga: mejga

Vandenberghe: vandenberg

Aragoa: eragoa

Castelle: kasztell

Roquelart: rokelar

Borges: borhes

Alexandre: eligzender

León: lión

Az első
halálos tövis

Egyszer volt, hol nem volt, a háború telén, amikor a hamu úgy hullott a véres égboltról, mint a tollpihék, a Királynő a kertjében ült, és a rózsák mint sebek törtek elő a koromfekete földből.

A királysága halálát siratta a rózsák és hamu kertjében, amikor egy tövis megszúrta az ujját, és három csepp vére a földre hullt.

Bíborvörös vére a talajba szivárgott, és azt gondolta magában: Bárcsak lenne egy gyermekem, aki olyan irtózatos, mint a hamu, olyan veszedelmes, mint a vér, és olyan rémálomba illő, mint a rózsáim.

Nem sokkal ezután fia született. Nem a Királynő szülte, kihajtott a földből, amit a vére itatott át. És a fiú éppolyan gonosz és átkozott teremtés lett, mint a föld, amely szülte. A haja fehér volt, mint a hamu, a szája vörös, mint a vér, a szíve pedig fekete, mint a halál.

Roze lett a neve, és mindenkinél gonoszabb volt a királyságban.

Első fejezet

A Nagyképűség Hercege, őkirályi fertelme, Roze Roquelart az utolsó idegszálamat is teljesen felőrölte.

Nem könnyen gyűlölök meg másokat, de miután évek óta el kell viselnem – ahogy fitogtatja a gazdagságát és a rangját, a zaklatásait, a kegyetlen vigyort a képén –, a szentekre, gyűlölöm őt. És a legkevésbé sem érzek bűntudatot emiatt. Minden egyes csepp megvetésemet kiérdemli.

Ma például egy szegény elsőévest kínoz az udvaron, ott, ahol valamikor régen frissen nyírt fű illata szállt, és aranyló napfény töltötte meg a teret. Ez még a születésem előtt volt. Most pont olyan szürke és komor, mint a kastély többi része. Tömör földpadló és kupolaként fölénk boruló üvegmennyezet, hogy távol tartsa a halálos ködöt, a királyságunk átkát, a Vandenberghe Akadémia diákjaitól.

Roze arra kényszerítette áldozatát, hogy felüljön az udvar közepén álló griffmadár szoborra, ahol a fiú most teli torokból üvölti az iskola indulóját, a zokniját leszámítva teljesen meztelenül. A diákok összegyűlnek a griffszobor, valamint megszégyenült lovasa körül, és visítva röhögnek. Szegény fiú arca vörös, mint a rózsa, és reszket az üvegen át beszivárgó téli hidegben.

És senki sem tesz semmit. Diákok lepik el az udvart, csoportokban támaszkodnak a vár falának, nyitott tankönyvekkel üldögélnek a padokon, vagy összegyűlnek a griffszobor körül, hogy kinevessék az elsőévest.

Felsóhajtok, és lenézek Szent Gofrira, a vízköpőmre, aki a lábamnál ülve feszülten figyel. Édes kis teremtmény. Cerise, a legjobb barátnőm szerint úgy néz ki, mint egy koszos konyharuha, de szerintem imádni való. Mindene ráncos, a karmától a rövid farkáig, megereszkedett ajka közül két apró agyar kandikál ki, egy pár egyforma szarv ül a fülei között, denevérszerű szárnyait szorosan a hátára hajtja.

– Senki sem fogja megállítani – mondom Gofrinak. – Ő a herceg. A királynő rettegésben tartja őket.

Gofri rám pislog.

– Ha én nem teszek valamit, akkor más sem fog.

Gofri felhorkant, mintha tudná, hogy mire készülök, és nem helyeselné. De meg kell tennem. Túlságosan jól tudom, milyen kiközösítettnek lenni ahhoz, hogy hagyjam mással is megtörténni, amikor hatalmamban áll megakadályozni.

Az elsős hangja megtörik, mire újra kitör a hangos nevetés. Ebből elég. Kirohanok az udvarra, Gofrival a sarkamban utat török magamnak a tömegben.

– Hagyjátok abba! – kiabálom túl a zajt. – Azonnal engedd le onnan!

Közvetlenül az emelvény előtt állok meg, amiről Roze herceg fölém magasodik. Megdermed, amikor meglát, elfintorodik. Úgy mered rám élettelen szemével, hogy sokkal inkább tűnik festménynek, mint hús-vér embernek.

Nem, ez nem igaz. Inkább olyan, mint egy szobor, hideg, szürke és élettelen. Írisze akár az összetört üveg. Haja, mint a hófehér hamu. Minden arcvonása éles és tökéletes – annyira szép, hogy szinte rá sem lehet nézni –, mintha egy különösen zavarodott szobrász faragta volna ki márványból.

Kezét az a fekete kesztyű takarja, amit mindig visel. Egyik keze a nadrágja zsebében van. A másikban egy fényes piros almát tart. Mintha ez lenne az egyetlen élő dolog az udvar fakó fényében.

Azok az átkozott almák! Micsoda bosszantóan egyszerű módja annak, hogy a herceg az orrunk alá dörgölje gazdagságát és rangját.

A Köd közel húsz éve érkezett. A falánk méregfelhőt az ellenséges királyság, Castelle küldte, hogy elpusztítson minden útjába kerülő életet. Növényt, állatot és embert egyaránt. Rákényszerítettek minket, hogy az egész királyság bezárkózzon a kastélyba, összezsúfolódva, mint a gránátalma magjai. Az aragói tájon elterülő hatalmas gyümölcsöskertekből mindössze egy aprócska almaliget maradt az uralkodó magánkertjében, üvegkalitkába zárva, kizárólag a maguk hasznára. Ősszel alig látni Roze-t egy gyönyörű piros alma nélkül a kezében. Egyszerűen visszataszító.

Ráérősen beleharap az almába, és közben engem figyel.

– Sinclair. – Lassan mondja ki a nevem, kiélvez minden szótagot. Roze híresen rossz természetű, de engem valamiért különös hévvel gyűlöl. Valószínűleg azért, mert én vagyok az egyetlen, aki nem hajlandó elviselni szörnyű viselkedését. – Semmi „Jó reggelt, őkirályi felség?”.

Behunyom a szemem, és veszek egy nagy levegőt. A régi, jól ismert sötétség itt lapul bennem, rengeteget gyakorolok, hogy féken tudjam tartani.

Nyugalom.

Önuralom.

Maga vagyok a higgadtság megtestesítője, az lesz ám a gyászos nap, amikor hagyom, hogy az ilyen Roze Roquelart-félék megtörjenek.

Az árnyaim csak akkor törnek elő, ha túlságosan elhatalmasodik rajtam a harag, a félelem vagy a féktelen öröm. De ez már rég nem okoz gondot. Fiatalon megtanultam uralkodni magamon, mivel meigának, vagyis varázserővel bírónak lenni halálos következményekkel járhat. És mostanában mintha kissé… nehezebb lenne kordában tartani az érzéseimet. Hát, elvégre tizennyolc éves vagyok, nem? Ez az utolsó évem a Vandenberghe-ben. Hatalmas az iskolai és a társadalmi nyomás, ráadásul tovább nehezíti a helyzetem, hogy prefektus vagyok, ami azt jelenti, hogy kordában kell tartanom a drága, szeretett hercegünk rendbontó viselkedését.

– Engedd el, és add vissza a ruháját, különben jelenteni fogom ezt a dékánnak – mondom nyugodtan.

Roze szája sarka kegyetlen mosolyra görbül.

– Ne már, Sinclair, ez csak egy kis móka. Egy jól ismert, régimódi szívatás. Nem bánja, nem igaz, ööö… – mondja a fiú felé fordulva.

– Johnson – motyogja az szerencsétlenül.

Roze herceg felhorkan, végignéz meztelen testén, mire a körülöttünk álló diákok kuncogni kezdenek.

– Kinek ne tetszene egy kis irónia, Sinclair?

Csak felbámulok rá.

– Most. Azonnal. Engedd. El. – A hangom parancsoló ugyan, de a lélegzetem szabálytalanná válik. Az ujjaim végében érzem a bizsergést, az árnyaim könyörögnek, hogy engedjem őket szabadon.

A herceg arca egy pillanat alatt válik könnyeden szórakozottból kegyetlenné. Hevesen zakatoló szívvel bámulok rezzenéstelen szemébe.

Nyugalom.

Összeszedettség.

Nem engedem, hogy hatással legyen rám.

Roze leugrik a dobogóról, közvetlenül elém. Nagyon közel van hozzám, maga a megtestesült arrogancia, ahogy fölém magasodik. Megint beleharap az almába. Roppanós, édes illatú gyümölcshús fröccsen az arcomra, összerezzenek.

Nyelés közben a nyakán megmozdul a különös mintázatú, szárnyát széttáró, halálfejes pillangótetoválás. Ez az egyik dolog a külsején a kettőből, ami valamennyire életszerűnek látszik. A másik a bal fülében viselt egyszerű feketerózsa fülbevaló, ami,  gondolom, a nevére utal, önimádata jeleként. Azonban az élet ezen két jelképe, a lepke és a rózsa, szemben szenvtelen tekintetével és jéghideg vonásaival, még inkább olyanná teszik, mint egy holttest.

– Miért csinálod ezt, Sinclair? Miért tekinted személyes küldetésednek, hogy ekkora ünneprontó legyél?

Felszegem az állam.

– Te ünneprontónak tartasz engem. Én meg egy öntelt, nyálas seggfejnek téged. Ettől függetlenül megszeged a szabályokat.

– Szabályok – motyogja az arcomon végignézve. – Ne tégy úgy, mintha érdekelnének a szabályok. Téged csak az irányítás érdekel. Ismerd csak be, Sinclair. Annyira unalmas vagy, hogy akkor sem ismernéd fel a szórakozást, ha meztelenül táncolna az orrod előtt. Annyira szánalmas. Képtelen vagy jól érezni magad, ezért az én szórakozásomat is elrontod.

Unalmas. Szánalmas. A szavak úgy perzselnek, hogy összeszorul a mellkasom. Egy pillanatig érzem, hogy egy árnyszalag kicsusszan az ujjam hegyén. Egy lélegzetvétellel újra átveszem az irányítást a mellkasom felett, és a szoknyámba rejtem a kezem… de észreveszem, hogy a herceg tekintete a kezemre villan, aztán vissza az arcomra.

Már-már azt hiszem, meglátott valamit, de az arckifejezése mit sem változott. Gyorsan visszaterelem a figyelmét a vitára.

– Hidd el, fenség, aligha tudnálak még ennél is jobban elrontani.

A diákok kuncogni kezdenek mögöttünk, Roze morcos tekintete állatiassá változik. A földhöz vágja a félig megevett almát, én pedig megrándulok a pazarlás láttán.

– Állítólag valamiféle zseni vagy, Sinclair, de nincs túl sok józan eszed, ha azt hiszed, így beszélhetsz velem.

Még egy lépéssel közelebb jön, lehajtja a fejét, tökéletesen ívelt ajkán gúnyos mosoly ül. A fülemhez hajol. Érzem hűvös leheletét az arcomon, a fűszer, a tél és az almalé illatát. Libabőr fut végig a karomon, és a kezem ökölbe szorul a szoknyámban.

Olyan halkan suttog, hogy csak én hallom:

– Óvatosabbnak kéne lenned. Főleg most, hogy már tudom, mi vagy. – Aztán kimondja az utolsó szót, ami lángra lobbantja a véremet: – Boszorka.

Az önuralmam utolsó morzsái kifolynak az ujjaim közül.

És megütöm.

Második fejezet

– Viola! – kiáltja valaki a nevemet, de a fülem csengésétől alig hallom.

Roze herceg a földön hever, teljes megdöbbenéssel mered rám, míg Gofri morogva és csorgó nyállal veti rá magát a nadrágszárára. Az orrából vér csordogál. Ez bizonyítja, hogy legalább valamennyire ember, azt hiszem. Rettegnem kéne amiatt, amit tettem. De nem félek. Igazából átkozottul jól érzem magam.

Az öklöm ég, ahol az arcát érte, és nem látom a körülöttünk álló tömeget, csak Roze éles ezüstszuronyszerű, dühös szemét. Nem hallom a kiabálást, csak a dübörgő szívem hangját, ahogy kinyújtom az ujjaimat, érzem, hogy az árnyaim a határokat feszegetik, miközben a herceg engem bámul.

Egy kéz ragadja meg a vállam, mire pislogva kiszakadok a révületből. A látásom kitisztul. Az árnyak szertefoszlanak.

– Jól vagy, Vi?

Megfordulok, Cerise néz rám, szemöldöke egyszerre szalad ráncba a haragtól és az aggodalomtól, ahogy felméri a helyzetet, különösen a földön elterülő királyi fenséget és az én ziháló lélegzetemet. Nem lep meg, hogy engem kérdez, és nem a herceget, annak ellenére, hogy ő fekszik a földön. Roze senkivel sem kedveltette meg magát. Cerise viszont olyan ember, aki képes háborúba menni azokért, akiket szeret. Ebben hajlamos a forrófejűségre.

– Jól vagyok – nyugtatom meg. Ha nem tenném, tudom, hogy sokkal rosszabbat tenne annál, hogy behúz a hercegnek.

– Mi folyik itt?

Drótkeretes szemüveget viselő, gondosan fésült, gesztenyebarna hajú fiú tör magának utat a tömegben, engem pedig elönt a megkönnyebbülés. Kole. Prefektus, és azon kevesek egyike, akik nem hagyják, hogy Roze csínytevései túllépjék a határt. Csakhogy… épp most húztam be neki, ami azt jelenti, hogy most nekem jár a büntetés.

A tömeg szétválik előtte, Kole a hercegre és rám néz, utálom, hogy ilyennek láthat most. Remegek, nyoma sincs bennem annak a hűvös nyugalomnak, amire annyira vágyom. Már nyitom a szám, hogy megmagyarázzam, de a szavamba vág:

– Rendben – szólal meg Kole a tömeg felé fordulva. – Mindenki befelé! És valaki adja vissza Johnsonnak a ruháját.

Néhány diák kuncog, miközben a tömeg lassan szétoszlik.

– Szállj le rólam, te kis szörnyeteg – morogja Roze. Félrerúgja Gofrit, és feltápászkodik. Felém fordul: – Te…

Kole a mellkasára teszi a kezét, hogy megállítsa. Attól, ahogy Roze megdermedve a rajta lévő kezet bámulja, eláll a lélegzetem. Halálos lassúsággal emeli fel a tekintetét.

Kole azonnal elveszi a kezét, és megköszörüli a torkát.

– Elnézést, fenség.

Gyűlölöm, hogy meghunyászkodik Roze előtt. Ez a probléma. Pusztán a családneve miatt mind az alárendeltjei vagyunk.

Roze azt csinál, amit akar, bárkivel, akivel kedve tartja. Az abszolút pöcs.

– Akkor minden rendben? – mordul Kole-ra.

Kole homloka ráncba szalad, és mereven bólint.

Roze tekintete rám villan, tele van ígérettel. Ennek még nincs vége. Megigazítja iskolai zakója hajtókáját, és elvonul. Érzek egy kis elégedettséget, amikor egy zsebkendőt húz ki a zsebéből, hogy elállítsa az orrvérzését. Olyan hat lépésre lehet, amikor Gofri egy apró, ádáz mordulással utánaered, mire Roze szinte futva hagyja el az udvart. Ajkamba kell harapnom, nehogy elnevessem magam.

Amikor a herceg hátat fordít, Cerise illetlenül bemutat neki.

– Jól láttam, hogy megütötted? – kérdezi Kole.

– Megérdemelte – mormogja Cerise.

Sóhajtva fordulok vissza Kole-hoz, és utálom látni a csalódottságot mohazöld szemében.

– Igen, de bántotta azt a fiút.

– Johnsont?

A szám megrándul a név hallatán. A szentekre, tudom, hogy nem kéne viccesnek találnom. Kole felvonja a szemöldökét.

– Bocsánat – motyogom.

– Viola. – Aggódva szorítja össze a száját. – Többre tartottalak ennél. Verekedés az udvaron?

– Tudom – mondom.

– Nem verekedett – vág közbe Cerise.

– Jelentenem kell a dékánnak. Ugye tudod, hogy ez mit jelent? – kérdezi Kole.

Görcsbe rándul a gyomrom, de azt felelem:

– Értem.

Cerise tátott szájjal bámul.

– Ugyan már, Belcamp. Tudod, hogy milyen vele a herceg. Most az egyszer elszakadt nála a cérna…

Kole a fejét rázza.

– Ez nem mentség. Tudod, hogy nem süllyedhetsz le az ő szintjére – néz rám őszinte sajnálattal. – Hogy venné ki magát, ha nem jelentem, miután a fél iskola látta, hogy megütötted a herceget. Az összes ember közül, akibe beleköthettél volna… – Egy hosszú pillanatig hallgat. – Sajnálom. Tényleg.

Bólintok, és magam köré fonom a karomat. Kole felemeli a kezét, mintha a vállamra szeretné tenni, de aztán meggondolja magát, és leengedi. És most még jobban fázom, mint valaha.

– Vacsoránál találkozunk. – Elsiet, vélhetően, hogy tájékoztassa a dékánt, miszerint megtámadtam az uralkodócsalád egyik tagját.

Figyelem, ahogy Kole elmegy, karcsú alakját, gondosan fésült gesztenyebarna haját. Mennyit süllyedhettem a szemében ez után az előadás után?

Micsoda remek napnak ígérkezik a mai!

– Azt hiszem, Roze látta az árnyaimat – súgom oda Cerise-nek. – Talán… nem vagyok biztos benne. Boszorkánynak hívott. Ezért ütöttem meg. Nem… nem is tudom. Megijedtem.

Hirtelen rám tör a rémület az előbb történtektől. A királyunk néhány héttel ezelőtt váratlanul meghalt, és a királynő a gyászát úgy fejezi ki, hogy azóta megújult hévvel kutatja fel és bünteti meg a meigákat. Az árulókat! Az eretnekeket! Az erkölcstelenség fekélyét! A királynő és a bérencei minket vádolnak, gyanút keltenek az emberekben, egymás ellen fordítják a szomszédokat. A nyilvános kivégzések pedig kellőképpen elterelik a figyelmet az olyan gondokról, amik nyilvánvalóan kevésbé érdeklik a koronát, mint például az apadó élelmiszerkészlet.

Egy olyan királyságban, ahol csak az fogyasztható, amit a vár falain belül lehet termelni és tenyészteni, kevés az élelem. Ez a mi számunkra, akik nem vagyunk a nemesség tagjai, zabkását, gombateát és gyökérzöldséget jelent.

Az éhség kétségbeesetté teszi az embereket. A nyomor lázadást szül. A királynő tudja ezt, ezért a figyelmüket az olyan eretnekek felé fordítja, mint én, hogy ne rá figyeljenek. Ha bárki csak gyanítaná, hogy meiga lehetek, a bitófára küldenének.

Most pedig… Roze lehet, hogy tudja. A királyság összes lakója közül pont az az ember, aki mérhetetlenül és megmagyarázhatatlanul gyűlöl engem, talán ismeri a titkomat. Az egyetlen személy, akinek hatalmában áll kezdeni valamit ezzel az érzékeny információval. A fenébe!

Cerise hozzám lép, és a vállamra hajtja a fejét.

– Nincs semmi baj a mágiáddal – mondja csendesen.

– Az nem számít.

– Dehogynem számít. Nem te tehetsz arról…

Rámeredek. Bűnbánó pillantást vet rám.

– Bocsánat.

Cerise nem érti. Fogalma sincs arról, milyen az, ha azon múlik az ember élete, hogy megtartja-e a titkát. Árnyakkal a csontjaimban születtem, és csak nyomorúságot hoztak a fejemre. Ha, mondjuk, árnyak helyett lángnyelvet tudnék létrehozni, legalább olvashatnék sötétedés után. Melegen tarthatnám magam. Gyertyát gyújthatnék. De mire jók az árnyak? Az éjszaka szilánkjai nem tesznek mást, mint bujkálásra és félelemmel teli életre kényszerítenek.

De nem haragudhatok Cerise-re. Ő az egyetlen, akiben annyira megbízom, hogy meséltem neki a bennem élő sötétségről, az egyetlen, akit közel engedtem magamhoz. Nem tudom megmondani, pontosan honnan tudtam, hogy megbízhatok Cerise-ben, miután mindenki más bebizonyította, hogy nem méltó a bizalomra. Még a szüleim is elhagytak, amikor rájöttek, hogy mi vagyok. De Cerise nem. Cerise soha.

Gyengéden megveregeti a vállam.

– Gyere – mondja megfogva a könyökömet. – Szerezzünk neked egy csésze teát.

Kivezet az udvarról, én pedig kényszerítem magam, hogy ne forduljak afelé, amit a szemem sarkából látok.

A Berlaise-ház egyik magas, udvarra néző ablakában egy kisfiú szürke szelleme kukucskál ki a kétszárnyú ablak mögül, komor tekintetét rám szegezi. És sír.

*

A nap egyre rosszabb lesz.

A Vandenberghe-ben feszült és nyomasztó a légkör, amióta a király mindenszentek éjszakáján meghalt. Az órák a megszokott rendben folytatódnak, de mindenki halkabb, a nevetések visszafogottabbak, és esténként a közösségi szobákban szóbeszéd száll a teáscsészék fölött. Az emberek találgatnak, hogy halhatott meg a király ilyen hirtelen, miért nem mondták el, hogyan halt meg, és vajon mit tesz a gyászoló, könyörtelen királynő azon kívül, hogy folytatja keresztes hadjáratát a meigák ellen.

A mindenszentek éjszakáján rendezett álarcosbál óta a halál ott lóg a levegőben, este is tapintható a szomorúság a Berlaise-ház társalgójában.

A kandalló előtt ülök Cerise-zel és Kole-lal összekuporodva a díványon. Gofri az ölemben szunyókál a házi feladatom mellett. Próbálok a fordításra összpontosítani a haladó óarago nyelvórámra, de tíz perce ugyanazt a bekezdést bámulom, miközben a medálom láncát babrálom.

Mert az elmúlt néhány percben Kole combja ráérősen simul az enyémhez, én pedig képtelen vagyok másra gondolni. Úgy tűnik, az ő figyelmét nem tereli el. Cerise-zel éppen a király halálával kapcsolatos elméleteikről fecsegnek, ahogy teszik sokan mások is mostanában, és közben mintha ő nem is érezné testünk melegét az iskolai egyenruha anyagán keresztül.

– Hát, szerintem a szíve vitte el – mondja Cerise. – Hajlamos volt a dühkitörésekre, nem igaz?

Hosszú lábát kinyújtja a szőnyegen, hátát a karosszékének támasztja. Nadrágjának szárát betűrte a csizmájába, az iskolai zakó ujja a könyökéig fel van tűrve, a nyakkendője lazán lóg a nyakában. Cerise magas és karcsú, sötét haját szorosan hátrafogva hordja, tekintete éles és vidám, ahogy Kole-ra és rám néz, olykor az összeérő térdünkre, majd rám pillantva.

– Lehet – feleli Kole.

A szívem furcsán megrebben, mert a tűz fénye kiemeli erős állkapcsát. Leveszi a szemüvegét, és felsóhajt, miközben megtisztítja az ingének aljával, lábát az enyémhez nyomva… közelebb jön.

– Talán a Vadász volt – mondja Cerise ravasz mosollyal.

Kole felnyög, én meg elmosolyodom. Igazából Cerise nem hiszi, hogy a királynő a hírhedt orgyilkosát küldte volna a király ellen, de imádja ugratni Kole-t ezzel az összeesküvés-elmélettel.

– Ne kezdd megint – kéri, és hátraveti fejét a dívány támlájára.

– Mindenki tudja, hogy nem jöttek ki egymással. A király meg már hosszú ideje félbolond volt. Talán a királynő megunta, hogy egy alkalmatlan férfi van hatalmon, amikor ő maga jobb munkát végezne.

– Nem mintha tényleg jobban csinálná – motyogom.

– Elfelejtitek, hogy gyakran a legegyszerűbb válasz a helyes. A király nem volt jól. Valószínűleg betegség vitte el – érvel Kole.

– Ami alkalmas egy gyilkosság elfedésére – vág vissza Cerise.

– Az ég szerelmére, lehetetlen vagy. – Kole feszülten dörzsöli meg az arcát, míg Cerise bosszantóan mosolyog.

– Min dolgozol éppen? – szólok közbe, a kis aranyszínű valamit nézve Kole ölében.

Szeret bütykölni. Mindig van valami szerkentyű, amin dolgozik. Cerise-zel a Marquet-Blanc-házban vannak, azon diákok között, akik a tudománnyal foglalkoznak majd. A Vandenberghe már korán pályára tereli a diákokat, hogy minél előbb hasznosak legyenek.

A Marquet-Blanc-nak is megvan a saját társalgója, de ők jobban szeretik velem tölteni az estéket a Berlaise-házban a bölcsészet és a művészet házában. A mi társalgónk sokkal otthonosabb. A Berlaise-házban plüssfotelek és díványok vannak, sakktáblák, a falakat mennyezetig nyúló könyvespolcok borítják, még egy pianínó is áll itt, a félig kész dallamokkal telefirkált papírok, könyvkupacok és lecsöpögött gyertyaviasz alatt.

Kole felemeli a kis tárgyat, hogy lássam.

– Egy kulcson – mondja, és a kezembe adja.

Furcsa kis dolog. A kezemben forgatom, végigsimítok a nyelében rejlő, lehetetlenül apró fogaskerekek során.

Kole közelebb hajol, rámutat, én pedig érzem leheletét a nyakamon.

– Bármilyen ajtót ki tud nyitni – suttogja.

– Csodálatos – nézek fel rá álmélkodva.

Féloldalasan mosolyog rám, amitől úgy érzem, a szívem kihagy egy teljes ütemet. Cerise megköszörüli a torkát, és Kole pislogva elfordítja a tekintetét. Kikapja a kulcsot a kezemből.

– Kösz – motyogja.

Mögöttünk kinyílik a társalgó ajtaja, Cerise felkapja a fejét, és átpillant a dívány támlája fölött. Szája pimasz vigyorra húzódik, amit már túlságosan is jól ismerek, ahogy szinte énekli:

– Szia, Bianca!

A szőke göndör hajú lány, aki az imént még határozott léptekkel tartott felénk, megtorpan Cerise köszöntésére.

– Ó, szia! – Sápadt arcát félreérthetetlen pír színezi, Cerise vigyora pedig még szélesebbé válik.

Égnek emelem a szemem. A könyörtelen flört.

– Viola, Borges professzor küldött, hogy keresselek meg – mondja Bianca.

– Micsoda? Most? Miért?

Borges professzor asszony a tanulmányi tanácsadóm, de nem volt megbeszélve találkozónk. Ráadásul már jócskán benne járunk az estében. Azonnal az udvaron történt összeütközés jut eszembe Roze-zal, és leküzdöm a késztetést, hogy Kole-ra pillantsak. Biztosan szólt a dékánnak, elvégre ez volt a helyes. Megszegtem az iskola szabályait. Mindenkinek sokkal rosszabb lett volna, ha hallgat. De ha most erről van szó… miért a tanácsadóm hívat, és nem maga a dékán?

Bianca megvonja a vállát.

– Nem tudom, de azt mondta, sürgős.

– Vi – szólal meg Kole, és ráveszem magam, hogy a szemébe nézzek. – Egy szót sem szóltam Gomes dékánnak.

– Micsoda?

Megrázza a fejét.

– Nem szóltam. Nem… nem voltam rá képes.

Gombóc nő a torkomban. Talán nem a verekedésről van szó. Azonban el sem tudom képzelni, mi más oka lehet a professzornak magához hívatni ebben az órában.

– Megyek – jelentem ki, és felállok a helyemről. – Bianca, segítenél Cerise-nek visszavinni Gofrit a szobámba?

Bianca szeme kissé elkerekedik.

– Persze.

A háta mögött Cerise a szívére teszi a kezét, és azt tátogja: „Te vagy a legjobb.”

A társalgóból kifelé menet még rákacsintok.

Harmadik fejezet

Boszorka. Boszorka. Boszorka. Minden egyes lépésemmel hallom a gyűlöletet Roze hangjában, ahogy a fülembe suttogta azt az átkozott szót.

Talán megegyezhetnék vele. Ellenkezne minden erkölcsi elvemmel, de lehet, hogy nincs más választásom. A halálnál is rosszabb sors várhat rám. Olyan, amilyet a királynő mérhet egy lányra, akinek varázslat van az ereiben, de nincs családja, aki megvédené.

Szigorúan véve van családom, csak nem láttam őket azóta, hogy ötéves koromban otthagytak az árvaház előtt. Még mindig ott élnek valahol az Aragoa vára mögötti hegyoldalba vájt barlangokban.

Amikor eljött a Köd, nem volt idő megfelelő lakóhelyet találni a vár falai között összezsúfolódott közel ezerhétszáz embernek. A városlakók a vár védelmébe menekültek, amit a szentek kegye óvott, de sokan kint rekedtek, amikor bezárták a kapukat, sorsukra maradtak, lenyelték a mérget, és az belülről emésztette fel őket.

Amikor világossá vált, hogy a Köd nem oszlik fel egyhamar, felmerült a lakhatás problémája. Az uralkodó osztály minden közembert a szolgák szállására zsúfolt be, ami nevetséges volt. Emberek százai egymás hegyén-hátán, mint a csótányok. Így a köznép a kezébe vette a dolgokat, és a bányászok belevájtak a hegy gyomrába, hogy helyet teremtsenek.

Nem volt tökéletes. A barlangok sötét, betegség sújtotta helyek lettek, de a királynő és a nemesség nagyrészt hagyja, hogy a maguk módján éljenek.

Mégis kegyesek voltak hozzám a szentek, hogy bejutottam a Vandenberghe-be, ahol ágyban alhatok, és még ablakom is van. Nagyon kevés alacsony sorból származó gyerek nyer felvételt, és nekünk ki kell érdemelnünk a helyünket, míg a nemesi származású diákok, mint Roze, úgy kapják meg a magukét, hogy a kisujjukat sem kell megmozdítaniuk érte. A legtöbb diák nemesi családból jön, náluk a vagyon és a büszkeség megköveteli, hogy ebbe az iskolába járjanak, és folytassák a több évszázados hagyományt. Mintha a társadalmunk nem a szemünk láttára omlana össze a kapuinkon túl kavargó Köd miatt, és az emberek nem ugranának egymás torkának. Egykor Vandenberghe volt a tanulás ékköve a kontinensen, ahová csak a legígéretesebb diákok érkeztek minden országból – és persze azok, akiknek a családja elég vagyonos volt ahhoz, hogy kiköveteljék maguknak. A professzorom szerint ma már csak árnyéka annak, ami egykor volt.

Végül belépek a könyvtárba, veszek egy nagy levegőt, megállok, adok magamnak egy kis időt, hogy fejemet hátrahajtva megcsodáljam a boltíves oszlopokat. Háromemeletnyi könyv – csodálatos, káprázatos könyvek – öleli körbe a középen elhelyezkedő olvasótermet. Az égbe nyúló mennyezet áll a legközelebb a nyílt égbolthoz, amit valaha láthattam, de napnyugta után alig lehet kivenni. A gázlámpák fénye nem oszlatja szét az árnyékokat ezekben az esti órákban.

Követem a főasztal melletti sötét folyosót, ahol Borges professzor irodája található.

Bekopogok az ajtón, és egy rekedt hang szól ki:

– Jöjjön be!

– Jó estét, asszonyom – köszöntöm, ahogy belépek az ajtón.

Borges professzort szinte elnyeli a hatalmas tölgyfa íróasztal és a magas támlájú széke. Felpillant rám kerek szemüvege mögül, őszülő haja vad függönyként keretezi a vállát.

Az iroda tágas, de annyira zsúfolt, hogy szűknek tűnik, minden sarokban könyv és papírhalmok borítják a padlót, a polcokon könyvek, fiolák és más furcsa tárgyak sorakoznak: rothadó fokhagymagerezdek, egy hatalmas lókoponya és valami, ami egy szárított macskatetemnek látszik. Sosem kérdeztem ezekről. Biztonságosabbnak tűnik nem tudni.

– Viola, beszélni akartam magával… – Elhallgat, és tekintete az ajtó felé villan – …a legutóbbi dolgozatáról.

A homlokomat ráncolva foglalok helyet az asztala előtt.

– Ó! – Csak ennyit tudok mondani. Pont a dolgozatomról van szó?

Hosszú ujjaival átlapozza a papírokat, amíg meg nem találja az enyémet, és a kezembe adja.

– A munkája alapos, de a fordításai merevek – mondja hátradőlve, kezét az ölében összekulcsolva.

Felkapom a vizet. A fordításaim tökéletesek. Háromszor is leellenőriztem.

– Merevek – ismétlem meg, és próbálok udvarias maradni.

– Túlságosan szó szerintiek.

Tudom, mit jelent a „merev”.

– Sa… sajnálom. Nem értem. Helytelenek?

– Technikailag nem – feleli a professzor. – De a helyesség nem elég. Hiányzik belőlük a lélek.

A lélek. A nyelvembe harapok, nehogy kimondjam, amit gondolok.

– Nem az a feladatom, hogy úgy adjam át a szöveg jelentését, ahogy van?

A professzor összeszorítja a száját.

– Minden fordítás magába foglalja az értelmezést is, Miss Sinclair. Olyan lehetőséget adtam önnek, amit más diákoknak nem. Megengedtem, hogy a hiverniai projekten dolgozzon, és a munkája minőségének tükröznie kellene ezt a kiváltságot.

– Természetesen – értek egyet.

Szabadidőmben a koronának dolgozom a professzorral, ősi rúnákat fordítunk, amelyek egykor Hivernia elsődleges írott nyelvét alkották, a félszigetéét, amit mostanra Aragoa és Castelle királysága foglal el.

Borges professzor szorgosan keresi az Esélyek könyvét, egy ősi mágikus szöveget. Évszázadokkal ezelőtt eltűnt, mítoszok és legendák homályába veszett. A Köd miatt azonban újra felélénkült az érdeklődés iránta. Minden mágiával kapcsolatos könyvet megsemmisítettek az Aragoa és Castelle közötti háború végén, így a királyság tehetetlen a vár falait szorongató, kőfalsűrűségű, kavargó, mérgező Köddel szemben. Úgyhogy, amikor Borges professzor a kutatásai során rájött, hogy az Esélyek könyve ír arról, hogy a Köd már korábban is eljött, ahogy arról is, hogyan kell eloszlatni, azonnal elment a királyhoz és a királynéhoz. Engedélyt adtak neki a kutatásra, de még ha meg is lesz a könyv, tudták, hogy hiverniai rúnákkal írták. Évszázadok óta senki sem tudta lefordítani őket, egészen addig, míg Borges professzor a munkájával elérte az áttörést. Ezért hívott meg engem a közös munkára, hogy megtaláljuk a módját, és elhagyhassuk a várat, hogy növényeket termeszthessünk, utazhassunk, és újra napfényben élhessünk. Ennél semmi sem lehet fontosabb.

Borges professzor megint az ajtóra pillant, aztán ismét felém fordítja a figyelmét, hosszú ujjával a dolgozatomat kopogtatja. A papírra nézek, és pislogok. Egyszer. Kétszer.

– Bocsánat. Még mindig nem értem, mi a baj.

Fújtat egyet, visszahúzza a papírt, megigazítja a szemüvegét, és hangosan olvasni kezd:

– A szív a gonosz hatalma.

Bólintok. Ez egy nagyon régi aragói verssor. És annak pontos fordítása.

– Maga szerint tényleg ez a legjobb fordítás? – kérdezi, és a szemüvegkerete fölött néz rám.

Habár tudom, hogy a fordítás helyes, az arckifejezését látva kezdek elbizonytalanodni. Összehúzott szemmel néz rám, olyan átható tekintettel, mintha valami rendkívül fontos dolgot kellene megértenem, ami csupán karnyújtásnyira van tőlem.

Az orrán fújja ki a levegőt, és a fejét csóválja.

– Briliáns lány. Kitűnő esze van, Viola.

– Köszö…

– De ostoba szíve.

Tátogok.

– Asszonyom…

– Van valamim magának – mondja, mintha észre sem vette volna, hogy beszélek. Benyúl az íróasztala fiókjába, és elővesz egy kicsi, fekete bőrkötéses könyvet. Leteszi az asztalra.

A könyv elején ezüstpecsét található – egy koronát viselő oroszlán –, Aragoa királyságának ismert jelképe. Csakhogy az oroszlán köré egy nagyon ismeretlen sárkány tekeredik, gyémántként csillogó szemekkel, görbe karmai között egy jogart tartva. Elveszem a könyvet, hogy közelebbről megnézzem. Indaszerű minták futnak a pecsét körül, a lombozat bonyolult, kavargó mintázatába pedig négy szimbólumot szőttek. Hiverniai rúnákat. Az egész díszítés különös… erőszakos, nyugtalanító, zavaros. Összeszorul a szívem a látványtól, mintha egy ragadozó szájába pillantanék be.

Nem, nem. Ez csak egy könyv. Nem élő dolog.

– Érdekes tanulmánynak fogja találni – mondja a professzor. – Én magam számos kérdésre leltem válaszra benne.

Felnézek.

– Az Esélyek könyvével kapcsolatos?

– Mondtam én ilyet?

Nem értem. Kezdem az hinni, hogy nem is a dolgozatom miatt vagyok itt, hanem valami sokkal furcsább dolog történik éppen. Bizseregni kezd a tarkóm.

– Professzor…

Hangos dörrenés hallatszik, mire ijedten összerezzenek.

– Szabad. – A professzor hangja éles, és amikor felé fordulok, a szemét összehúzza, és nincs benne érzelem.

Kinyílik az ajtó, odanézek. Egy akkora férfi áll ott, hogy kitölti a keretet, széles vállú, komor, rövidre nyírt szakállal. Végignézek vörös-arany egyenruháján, mellén a korona pecsétje díszeleg. Az őrség kapitánya.

– Ő az? – kérdezi a professzort anélkül, hogy rám nézne.

– Igen, ő – feleli.

Tágra nyílt szemmel fordulok a professzor felé.

– Mi folyik itt?

– Gyere velem, te lány – szól az őr. Megragadja a csuklómat, és felránt a székből.

Elönt a pánik, biztosan megtudták a titkomat. Vagy Roze elmondta, hogy mit látott. Próbálom elrántani a kezem, erre erősebben szorít, már fáj.

A professzoromra nézek, a tanácsadómra, a mentoromra, de az arca rideg.

– Kérem – könyörgök.

Borges professzor összeszorítja a száját, és felém lép. Megragadja a másik karomat, mintha az őrnek akarna segíteni, de aztán kiveszi a könyvet a kezemből, és becsúsztatja a kardigánom zsebébe, elrejtve az őr szeme elől.

– Hódoljon be a koronának, Miss Sinclair – suttogja. – A válaszok a királynál rejlenek. A megváltás a királyban rejlik.

Elkapom a tekintetét. A pillantása kemény, és próbálok kiolvasni valamit a szeméből, de bármit is próbál üzenni, számomra érthetetlen.

– Nem értem – mondom kétségbeesetten.

De az őr erősen megránt a karomnál fogva, és kicibál a szobából.

Negyedik fejezet

– Hová visz? – kérdezem választ követelve, miközben az őr átrángat a Vandenbergheet és a vár központi részét összekötő üveghídon.

Az iskolát egy magaslatra építették, a Köd borította tavon, kőből épült tornyai és magas falai a vízből emelkednek ki. A hídon áthaladva lelátni a tó mélyére. Arcokat látok a vízben, azok holttesteit, akiket hátrahagytak, amikor megjelent a Köd, és megfojtotta őket a párájával.

– Hallgass! – morogja az őr.

Megint rántok egyet a csuklómon.

– Nem rángathat el csak úgy, anélkül, hogy megmondaná, miért!

Az őr felém fordul, és az üvegfalhoz vágja a testemet. A hátam fájdalmasan csattan a kőkereten.

– Ha rajtam múlna, te lány – sziszegi –, most azonnal belehajítanálak a tóba. De a királynő parancsot adott.

Jaj, drága szentek… a királynő tudja, mit tettem.

Lepillantok a tóra a lábunk alatt, és egy pillanatra elképzelem, hogy az arcom ott lebeg a halál szürkeségében a vízben, és tágra nyílt szemmel bámulok vissza magamra. A legtöbb halottunkat elégetjük, nincs hely temetőnek a falaink között. Az árulók azonban a tóban végzik, a Ködbe vetik őket, hogy megfulladjanak és elsüllyedjenek.

– A királynő – ismétlem meg. Úgy ejtem ki a rangját, mint sokan mostanában, félelemmel, elfojtott suttogással, mintha az uralkodónk mindnyájunkat kísértene. – Milyen parancsot?

– Ne játszd az ártatlant, áruló!

Megfagy a vér az ereimben.

– Nem vagyok áruló – állítom, de még a saját fülemnek is hazugságnak hangzik.

– Tudom, hogy mi vagy. A puszta létezésed árulás, kis boszorkány. – Színtiszta undorral néz rám.

Boszorkány. Roze biztosan elmondta, hogy mit látott.

– Nem vagyok az – siránkozok.

– A szavaid hasztalanok – jelenti ki. Újra megragadja a karomat, és továbbrángat a hídon. – Nem az én kezemben van az életed.

Áthaladunk a kapun a vár központi része felé, és belépünk a nagy előcsarnokba. Akkora csillárok lógnak a fejünk felett, mint a kollégiumi szobám. Soha nem éreztem még magam ennyire kicsinek, mint most, ahogy követem az őrt felfelé a szőnyeggel borított lépcsőn.

A mennyezet minden folyosón magasra nyúlik, a falakon műalkotások lógnak. Királyi portrék, mesterek munkái. Ami számomra rendkívüli, az Roze gyermekkori otthonában hétköznapi.

Roze.

Ez az ő hibája. Tudtam, hogy gyűlöl engem, de ez? Elmondta az anyjának, hogy mi vagyok?

De hát persze hogy elárult. A meigák iránti gyűlölet benne van a királyi vérben, és Roze-nak még ennél is több oka van gyűlölni engem. Ajándék lehetett számára, amikor rájött, hogy egy vagyok közülük. Lelki szemeim előtt megjelenik kegyetlen vigyora, miközben a kapitány tovább masíroz velem fel a lépcsőn, be a várba… nem a börtön felé.

– Hová megyünk? – bátorkodom megkérdezni.

– Hallgass! – szól rám.

Úgy döntök, jobb, ha ezúttal szót fogadok.

Végül elérünk egy, a hold és a csillagok díszes faragványaival díszített, hatalmas csúcsíves ajtóhoz. A katedrális ajtaja. Próbálok venni egy nagy levegőt, hogy megnyugodjak, de az őr kinyitja az ajtót, és gorombán betaszít rajta.

– Itt várj! – parancsolja, aztán becsapja mögöttem az ajtót.

Pislogok, a szívem még mindig kalapál. Nem értem. Nem lehetne… hogy csak elmenjek? Lehet, hogy a kapitány őrzi az ajtó túloldalát, várja, hogy valaki megérkezzen. Csendben megpróbálom lenyomni a katedrális hatalmas ajtajának kilincsét. Ha már úgyis az életem a tét, mit veszíthetek? Azonban az ajtó zárva van.

Felsóhajtok, és a katedrális belseje felé fordulok. Üresnek tűnik, bár a kandeláberekben pislákoló gyertyák világítanak, valamint a holdfény derengése is behatol az ablakokon, amelyek őrszemekként sorakoznak a falakon. A díszes üvegablakokba foglalt szentek arcképei sandán néznek rám. Beljebb lépek, és a csizmám kopogása a kőpadlón visszhangot kelt a helyiségben.

Istentiszteleteken jártam már itt, de egyedül soha, sem éjszaka. A csendtől kiráz a hideg, ahogy padsorról padsorra haladok. A hatalmas tér arra hivatott, hogy a hívők kicsinek és jelentéktelennek érezzék magukat benne, és pontosan ezt is érzem, ahogy a gyertyákkal zsúfolt oltárhoz érek, amely fölött egy óriási rózsaablak emelkedik.

Mindenütt árnyékok kavarognak körülöttem, mintha mozognának és vibrálnának a gyertyák homályos fényében. Még jobban összehúzom magamon az iskolai kardigánomat. Mire kell itt várnom?

A zsebemben lévő könyv sarkát piszkálom. Miután egyik perc telik el a másik után, előveszem és kinyitom. Amikor a professzor átadta, azt hittem, hogy az Esélyek könyve, a szöveg, amit keresünk. Ha az, mindnyájunkat megmenthet. És ha segíthetek Borges professzornak eloszlatni a Ködöt, a királynő talán szemet huny a vélt árulásom felett.

Óvatosan felemelem az elsárgult lapokat. A legelső oldalon, egyetlen, kézzel és tintával írt mondat áll óarago nyelven. Ezt felismerem…

Összevont szemöldökkel becsukom a könyvet, kezemmel átfutok az ezüst dombornyomáson az elején, a tövises indák körbefogják az oroszlánt, a sárkányt és a bennük tekergő négy rúnát.

Nem vagyok különösebben vallásos. Azokat a dolgokat szeretem, amiket látok és megérinthetek, mint egy jól megalkotott mondat, vagy egy csésze erős tea. De most, ez előtt a kis fekete könyv és a furcsa ezüst dombormű előtt állva, érzem, hogy valami nem e világi súly nehezedik rám. De nem tudom, hogy figyelmeztetni akar, vagy fenyeget. Nehéz és fullasztó.

Valami megmozdul a szemem sarkában.

Hátraugrok, a könyvet az oltárra ejtem.

A katedrális nagy ajtaja kinyílik mögöttem.

Ijedtemben a földre vetem magam, és bebújok az oltárt borító terítő alá, épphogy elrejtőzöm, amikor hallom, hogy valaki belép.

Nehéz, csizmás léptek… férfiasak. Az őr lehet? Talán jobb lenne, ha előbújnék. Már így is épp elég nagy bajban vagyok. De az ösztönöm azt súgja, hogy maradjak rejtve. A szívem a torkomban dobog, próbálok úrrá lenni a lélegzetvételeimen. Az árnyaim az ujjaim végét nyaldossák. Ne most!

Nyugodt vagyok.

Én irányítok.

– Lány! – szól a kapitány mogorva hangon. Morog, mint egy vadállat, én pedig beszívom a levegőt.

Előrelép, csizmás lába egyre közelebb ér az oltárhoz, a rejtekhelyemhez, majd megáll egy pillanatra, aztán gyorsan végigsiet a katedrálison.

Közvetlenül a rejtekhelyem mellett áll. Látom lába árnyékát a gyertyafényben, hallom hangos lélegzetvételét. Aztán… hideg fut végig a hátamon, amikor meghallom, hogy felveszi a könyvet. Idióta! Hogy hagyhattam ott?

Biztosra veszem, hogy hallja dübörgő szívemet.

Aztán meghallom a másik hangot, pár lépéssel távolabbról.

– Van valami oka az ittlétednek? – szólal meg egy selymesen kígyózó, pókhálószerűen lágy hang.

Bárhol felismerném. Roze.

– A királynő úgy kívánta, hogy nézzem meg, teljesítetted-e a kötelességedet – mondja az őr. Megfordul, most már látom a kardja hegyét és a csizmája talpát a terítő alól. – Hol van a lány?

Megáll a szívem. Roze biztosan végig a sarokból figyelt. Tudja, hogy hol vagyok. De nem felel a kérdésre. Inkább azt mondja:

– Mi van a kezedben?

– Ez a könyv volt az oltáron. Gondoltam…

– Szokásoddá vált elvenni, amit csak akarsz, a családom templomából?

– Természetesen nem – vágja rá az őr.

Roze közelebb lép.

– Már elintéztem a lányt – jelenti ki.

Az őr megtorpan.

– És a test?

A test. Szorosan becsukom a szemem. Jaj, drága szentek…

– Fel tudok takarítani magam után – mondja Roze.

– És azt meg tudod magyarázni, hogyan voltál képes ilyen rövid idő alatt kivégezni a meigát és eltüntetni a testét, Vadász?

A Vadász?

Beszívom a levegőt, túl élesen és túl hangosan. A számhoz kapom a kezem.

– Most már a meigavadászat szakértője vagy, kapitány? Megvan az oka, hogy őfensége rám hagyja az effajta munkát.

De az nem figyel rá.

– Hallottad ezt?

Ne! Ne, ne, ne.

Összekuporodom, a lehető legkisebbre húzom össze magam.

Nyugodt vagyok.

Én irányítok.

– Micsodát? – húzza el Roze a kérdést.

– Hallottam valamit.

– Én semmit sem hallottam.

Az őr tesz egy lépést előre.

Roze színpadiasan felsóhajt.

– Fáraszt a jelenléted.

– Az a parancsom, hogy legyek a segítségedre.

Roze hangja elmélyül:

– Már hosszú ideje csinálom ezt, kapitány. Nincs szükség a segítségedre. Távozz!

Érzem, hogy az őr figyelme Roze – a Vadász – felé fordul:

– A királynő parancsára vagyok itt. Kezdi elveszíteni a képességeidbe vetett bizalmát. Mindig ott sündörögsz, ahol semmi keresnivalód.

– Nem sündörgök. – Roze hangjából csöpög a méreg. – Ez az otthonom.

Az őr egy pillanatig habozik.

– Távozz! – követeli Roze.

Az őr végül hátralép.

– Add át üdvözletem a királynőnek – mondja az ajtó felé félúton.

– Én ügyelek arra, hogy soha ne adjak semmit a királynőnek, amit nem vagyok köteles – vágja rá Roze.

– Egy nap a szád lesz a veszted, fiú.

Ráncba szalad a homlokom. Még soha senkit nem hallottam így beszélni Roze-zal. Elvégre ő egy herceg. Ugyanakkor nem láttam, milyen az élete a Vandenberghe-en kívül.

Az őr az ajtó felé megy, mire majdnem felsóhajtok a megkönnyebbüléstől. Aztán megcsúszik a lábam. Épphogy csak, de ahhoz elég, hogy éles nyikorgó hangot keltsen. Visszafojtom ijedt sikolyomat. A két férfi hirtelen megáll.

Zakatol a szívem, és az árnyaim elszabadulnak.

Ne, ne, állj!

Nyugodt vagyok!

Én irányítok!

De már túl késő. Valódi rettegés önti el a szívemet, és az árnyak kicsúsznak a kezemből, szétfolynak a padlón, bekúsznak az oltárterítő alá.

Ne! Jaj, szentek, ne!

Próbálom visszarántani őket, visszahúzni magamba, de nem megy.

Ne, ne, ne! Könnyek csorognak le az arcomon, ahogy kétségbeesetten próbálom visszaszívni magamba az árnyakat, elrejteni a bőröm alá.

– Tudtam, hogy hazudsz! – csattan fel a kapitány. Nagy léptekkel indul az oltár felé.

Nincs hová szaladnom vagy bújnom. Hallom a kapitány kardjának éles sikolyát, ahogy előhúzza a hüvelyéből.

Roze – a Vadász – hirtelen becsúszik az őr elé, gyorsan, mint egy kígyó. Undorító cuppanást hallok, aztán gurgulázó hangot, egy nehéz puffanást, és az őr teste az oltár előtt landol, közvetlenül előttem.

Az arca az oltárterítő alá kerül, néhány hüvelykre a lábamtól. Felsikoltok és hátraugrok.

Az őr nagyra nyitja a szemét, kinyitja és becsukja a száját, vér gyűlik a nyakán tátongó vágás alatt. Roze elvágta a torkát. Még mindig életben van, rám pislog, kezével a nyakát fogja, a vére annyira sötét, mintha olaj szivárogna vastag ujjai közül, minden szívdobbanásával együtt lüktetve.

Az őr tekintete kiélesedik, amikor meglát, véres kezével értem nyúl. Sikoltozva próbálom elrúgni magamtól.

A lábam a nyakának ütközik.

Érzem, ahogy megadja magát a lágy szövet, a csizmám orra belefúródik a sebbe. Próbálom visszarántani, de beszorult a lábam. Még a csizmámon keresztül is érzem, milyen nyálkás és nedves a felnyílt hús.

Epe önti el a torkomat, és furcsa, kétségbeesett kiáltás szakad fel belőlem.

A kapitány szeme elkerekedik, szájából vér fröccsen, beteríti a szoknyámat és a karomat, az arcomat, a számat. Megint felkiáltok, és megpróbálom kiszabadítani magam, elmászni, de a csizmám szorosan az állkapcsa alá ékelődött.

Megrántom a lábam, mire még mélyebben feltépem a húst, még jobban felnyársalom. Nem működik. Nem működik. A csizmám fémrészei beleakadtak valamibe a fejében, és szinte a lábujjaimon érzem a pulzusát.

Olyan erővel rángatom, ahogy csak tudom, ömlik a vér a sebből. A tócsa egyre csak nő a feje alatt, a szeme kitágul és kiüresedik.

Bevillan egy gondolat, és tudom, hogy sosem leszek képes kitörölni annak emlékét, ahogy állkapcsa a csizmámra fonódik. Végül a feje elernyed, üveges, üres szemmel mered rám.

Ledermedek. Könyörögve kérem az izmaimat, hogy mozduljanak, de nem hallgatnak rám. Túl erős a félelem.

Aztán öklendezni kezdek, és a mellettem lévő szőnyegre hányok. Az egész testem remeg, kábulatomban látom, egy kesztyűs kéz nyúl felém, ügyesen kiemeli a lábamat az őr torkából.

Egy másik kéz felemeli az oltárterítőt. Roze vészjósló, sápadt arca jelenik meg előttem.

– Helló, Sinclair!

Ötödik fejezet

Visítva igyekszem elkúszni, de a keze fürgén mozdul, megragadja a bokámat, és kirángat az oltár alól. Talpra állít, erősen szorítja a karomat, én pedig küzdök ellene.

– Maradj nyugton! – morogja.

– Engedj el! – kiáltok rá.

Érzem, hogy a derekamra fonja a karját, és magához ránt. Roze erősebb, mint gondoltam. Karjával szálkás testéhez láncol, a mellkasom a ruháin át is érezhetően kemény izmaihoz préselődik. Minden erőmmel szabadulni próbálok, de a karjai akár a láncok, szorítása a csuklómon akár egy bilincs.

– Ne ficánkolj már! – Éles vonásai feszülten megrándulnak.

– Engedj el!

– Ha elengedlek, elszaladsz.

– Ez lenne a terv.

– Csak figyelj rám.

Egyik kesztyűs kezét a számra tapasztja, mire megharapom.

– Basszus! – Elenged.

Menekülési útvonalat keresve hátrálok néhány lépést egy sarok felé.

Roze a megharapott kezét rázva motyog:

– Vérengző vadállat. – Aztán rám szegezi a tekintetét.

Ledermedek, és mélyen beszívom a levegőt. Mégis, miközben én is dühösen meredek rá – bosszúságomra nem először –, letaglóz arca nyers szépsége. A „jóképű” jelző hősies férfiaknak van fenntartva, márpedig a hercegben nincs semmi hősies.

Ő maga a színtiszta, csoda szép rettenet. A borzalom gyönyörű hercege.

– Máris jobb – búgja. – Most pedig viselkedj, ha élni akarsz.

– Te vagy a Vadász – mondom. Nincs félelem a hangomban, csak színtiszta gyűlölet.

Oldalra biccenti a fejét.

– Néhányan így hívnak, de nem én találtam ki ezt a nevet. Az anyám műve. Szóbeszédet terjeszt a bérgyilkosáról, hogy félelmet keltsen.

– A bérgyilkosa – ismétlem meg, a szívem majd’ kiugrik a mellkasomból. – Herceg vagy. Nem vagy túl fontos személy ahhoz, hogy eljátszd a hóhér szerepét?

Roze arca elkomorul.

– Nem embereket ölök. Hanem meigákat.

Megharapom az arcom belsejét.

– Ha meg akarsz ölni, kérlek, siess. Inkább a halál, mint hogy tovább folytassam ezt a beszélgetést veled – mondom, és próbálok bátornak tűnni, pedig egyáltalán nem érzem magam annak. Sehol sem látom a kést, amivel megölte az őrt. Hány fegyvert rejtegethet az iskolai zakója alatt? Teljesen makulátlanul fest, még azután is, hogy átvágta a kapitány torkát, egy csepp vér sincs rajta. A szoknyám viszont csupa vérfolt, és érzem, hogy cuppog a vér a csizmámban.

Roze alig észrevehetően lejjebb engedi a szemhéját.

– Ha meg akarnálak ölni, már megtettem volna csendben és könnyedén, abban a pillanatban, hogy beléptél az ajtón.

– Könnyedén, ahogy az őrt is?

– Ő nem érdemelt könnyű halált. Egyébként meg te csináltál belőle ekkora felfordulást. Még életemben nem láttam senkit, akivel ilyen kegyetlenül elbántak volna… lábbal.

Felfordul a gyomrom a hányingertől. Nagyon igyekszem nem nézni a földön heverő holttestre.

– Világos, hogy parancsot kaptál a megölésemre – jelentem ki. – Mindent hallottam. Akkor miért nem teszed? Tudod, mi vagyok, és már jó ideje gyűlölsz. Ne mondd, hogy hirtelen lelkiismeretet növesztettél.

Roze mellkasa hullámzik, és lassan kifújja a levegőt az orrán keresztül. Valami felizzik ezüstszínű szemében, és rabul ejti a tekintetemet, képtelen vagyok elfordulni.

– Megérdemelnéd – vág vissza. Hangja éles és hideg.

Az árnyak megint az ujjhegyeimnek feszülnek, könyörögnek, hogy engedjem őket szabadon.

– Miért?

– Meiga vagy – jelenti ki egyszerűen.

Számára ez elegendő magyarázat. Meiga vagyok. Ezért megérdemlem a halált.

– Mit tettem ellened az életben?

– Ezt nem kérdezheted komolyan. – A szeme csillogásától megdermed a bőröm. – Attól a perctől kezdve, hogy találkoztunk, nem hagysz békén. Királyi vér vagyok, egy herceg, és úgy tűnik, mindenki… mindenki… érti, hogy ez mit jelent, téged kivéve. Mind félnek tőlem. Tisztelnek. Te azonban nem. Te soha.

Közelebb lép, hogy már érzem a leheletét a bőrömön.

– Sinclair, életem minden egyes napján olyan voltál, mint… mint egy csapás, az én személyes dögvészem.

Keserűen felnevetek.

– Ha én dögvész vagyok, akkor te féreg. – Oldalra döntöm a fejem, a mosolyom kegyetlen. – Egy olyan, amitől úgy fest, képtelen vagyok megszabadulni.

– Te vagy minden nyomorom forrása. Besétálsz egy terembe, és még a levegőt is gyűlölöm, amit belélegzek.

– Inkább megfulladnék, mint hogy a te levegődet szívjam.

– És ez még azelőtt volt, hogy rájöttem volna a kis titkodra, te mocskos, áruló boszorka.

Felemelem a kezem, hogy megint megüssem, mint korábban az udvaron, de kesztyűs keze egy vipera gyorsaságával csap le, és megragadja a csuklómat. Kifut a vér az arcomból, ahogy lassan baljós mosoly kúszik Roze tökéletes szájára.

– Talán el kéne engedjelek – dorombolja. – Hogy megmutathassam, mi történik azzal, aki másodszor is kezet mer emelni rám.

Hüvelykujja lassan köröz a csuklóm belső oldalán, libabőrös leszek tőle.

– Nekem megfelel – köpök az arcába. – Legalább a tenyerem lenyomatával az arcodon halok meg.

– Mondtam, hogy nem foglak megölni. – Az ujja még mindig ott mozog a bőrömön, eltereli a figyelmemet.

– És miért nem?

Roze elmosolyodik.

– Mert alkut akarok kötni veled.

Felhorkanok, de befogom a szám. Bármennyire is megvetem még a gondolatát is annak, hogy bármiféle alkut kössek Roze-zal, nincs kétségem afelől, hogy megölhet, hogy parancsot kapott rá, és valószínűleg ez az egyetlen esélyem, hogy megússzam élve.

– Hallgatlak – mondom.

Úgy mosolyog, mint aki megnyert egy vitát, én meg kénytelen vagyok a nyelvembe harapni, hogy ne vágjak oda neki.

– Bérgyilkos vagyok – mondja. – Egy nagyon jó bérgyilkos. Az egyetlen, akiben a királynő megbízik, hogy elintézi a meigákat. A fajtádat okolja az apám haláláért, és tudja, hogy ki vagy. Elrendelte a halálodat.

Végre elenged, ellép tőlem, és a szorítása hiánya a csuklómon olyan, mint egy hidegzuhany. Leveszi a vandenberghe-es zakót, és elkerekedik a szemem, ahogy meglátom a testét mindenhol körbefonó rejtett pántokat, és bennük legalább fél tucat fegyvert. Roze felgyűri bal karján az ingujját, feltárja formás alkarjának sápadt bőrét. Aztán a gyertyafénybe tartja, és a karján egy tetoválást látok.

Egy rózsa, akár a neve. De nem olyan szép, mint amilyennek egy rózsának lennie kéne. Sötét és rosszindulatú, tele éles vonalakkal és csorba sarkokkal. Kanyargó szár fut végig az alkarján, egy szörny éles agyaraira hasonlító hét tövis áll ki belőle.

– Ma délután kaptam az anyámtól – magyarázza a herceg. Hangja tele van megvetéssel, azonban ezúttal nem miattam. – Minden alkalommal ad nekem egyet, amikor parancsot kapok egy meiga megölésére. Azért, hogy kordában tartson. – A tövisekre mutat. – Hét tövis, hét nap, hogy öljek. Mindennap eltűnik egy, amíg el nem végzem a feladatomat.

– És ha nem teszed meg?

Tekintete feszültségtől és megvetéstől éles.

– Ha nem öllek meg, a hetedik napon alkonyatkor az életem véget ér.

Rosszul érzem magam.

– Miért? – kérdezem. – Miért nem öl meg a királynő maga?

Elővesz egy zsebkendőt a zsebéből, és kesztyűs kezét törölgetve felvonja a szemöldökét.

– Ő a királynő, kedvesem. Nem mocskolja be a kezét, ha nem muszáj.

Tekintete átható, mintha olvasni próbálna bennem.

– Egy egyszerű lány vagyok – mondom. – Árnyak jelennek meg az ujjaim hegyén, ha túlságosan felerősödnek az érzéseim. Ennyi az egész. Semmi különleges.

Felhorkan, és a szentélyt a templomhajótól elválasztó korlátnak támaszkodik.

– Bárcsak igaz volna! Akkor talán bezárhatnánk, mint egy közönséges bűnözőt, azért, ami vagy ahelyett, hogy meg kéne ölni. – Végigmér, véres csizmámtól egészen a szememig, és az egész testem felhevül fürkésző tekintetétől.

Valamilyen forróság árad szét a hasamban. Elfordulva magam köré fonom a karomat, mintha így megvédhetném magam tőle, bármi is legyen ez.

– Szóval akkor elárultad neki, mi vagyok. Kicsinyes bosszúból.

Megrázza a fejét.

– Nem árultalak el a királynőnek.

Egy pillanatra megfeledkezem a haragomról.

– Micsoda?!

– Az anyámnak megvannak a módszerei az ellenségei eltávolítására. Semmi közöm ahhoz, hogy megtudta, ki vagy. – Szórakozottan vizsgálgatja a bőrkesztyűjét. – Tudod, nem igazán szeretem ezt a munkát. Borzalmas.

Hallgatok, és nyelek egyet.

– Akkor nem akarsz megölni?

Felvonja a szemöldökét.

– Azt akarod sugallni, hogy meg kellene tennem?

– Nem, de pont annyira utálsz engem, amennyire én téged. Ha már korábban is megtetted ezt a királynőnek, most miért nem? Miért beszélünk erről egyáltalán?

Hangosan felsóhajt, és elmélázva néz fel a katedrális rózsaablakára.

– Azt hiszem, belefáradtam a gyilkolásba.

Csak bámulok rá.

– Az igazat akarom hallani.

Felém kapja a tekintetét.

– Az apám halott. Tudtad, hogy én találtam rá?

Megrázom a fejem, nem tudom, mi köze ennek mindehhez.

– A mindenszentek éjszakáján tartott álarcosbálon egy sötét folyosón találtam rá egyedül. A testén nem voltak sérülések. Olyan volt, mintha csak úgy összeesett volna. És a karján… – Roze az oltárhoz megy, és felveszi a még mindig rajta heverő kis fekete könyvet. – …egy ilyen tetoválás volt. – Az oroszlánt és a sárkányt körbevevő rúnákra mutat.

A könyvre meredek, a szívem fájdalmasan dübörög a mellkasomban.

A válaszok a királynál rejlenek.

Behunyom a szemem, felidézem a mindenszentek estéjén tartott részeg mulatságot, ahol minden résztvevő valamiféle ördögi teremtmény álarcát viselte, és hogy milyen zárkózott és távolságtartó volt a király, amikor a királynővel táncolt.

– Sinclair – szól hozzám Roze. – Mit tudsz erről?

Összerezzenek, ahogy kinyitom a szemem.

– Semmit – meredek a titokzatos könyvre.

Roze kinyitja, és az első oldalon álló szavakat nézi. Óvatosan átlapozza a megsárgult oldalakat.

– Üres… azt az egyetlen sort leszámítva. Miért van ez nálad?

– Borges professzortól kaptam.

– Miért?

– Fogalmam sincs. – Főleg most, hogy úgy tűnik, semmi köze az Esélyek könyvével kapcsolatos kutatásunkhoz.

Roze felsóhajt, és végigsimít a haján, hogy megigazítsa.

– Mi köze ennek a könyvnek bármihez is? Mi ez? – kérdezem.

Roze a sárkányra mutat a borítón.

– A sárkány. Castelle jelképe. A Halál Birodalmáé. A királyságé, amely a Ködöt küldte.

A jelképre szegezem a tekintetemet. A Halál Birodalma.

– Szerinted Castelle felelős a király meggyilkolásáért?

– Nem tudom, de… – Megint felemeli a könyvet. – Nem hiszem, hogy ez véletlenül került hozzád, éppen azelőtt, hogy idehoztak volna a kivégzésedre. – Elgondolkodva dörzsöli a száját. Végigmér engem, tekintete belém vág, felboncol, megvizsgál. Valahányszor rám néz, meztelennek érzem magam, és nagyon szeretném utálni ezt az érzést. De nem így van.

És amikor elfordul, azt kívánom, bárcsak újra így nézne rám, mintha képes lenne egészben felfalni. Végül leereszti a kezét, és zsebébe csúsztatja a könyvet.

– Nem hiszem, hogy a meigák ölték meg az apámat. Ki akarom deríteni, miért halt meg valójában. Segíts ebben, és megvédelek az anyámtól. Ez az alku.

– Tényleg törődtél az apáddal? – Ez meglep.

Roze annyira látványosan nem törődik senkivel. Azt pedig mindenki tudja, hogy a király egy rémálom volt, részeges, erőszakos és félőrült. Elképzelhetetlen számomra, hogy képes volt megkedveltetni magát bármelyik gyerekével.

De amikor meglátom, hogy a herceg arca finoman megrezzen, tudom, hogy igaz. Szerette az apját. És gyászol.

De nem vallja be az igazat. Inkább egy másikat hoz fel.

– Az anyám nem fogja feladni a meigák elleni hadjáratát, amíg meg nem találjuk a tettest, és be nem bizonyítjuk, hogy a meigák ártatlanok. – A kesztyűje ujjait vizsgálgatja, lepöcköl egy rászáradt vércseppet. – Elegem van, hogy anyám gyilkos szeszélyeinek legyek alárendelve.

Csapdában van, jövök rá olyan gyorsan és váratlanul, hogy megdöbbent. A herceg, akinek megvan mindene, aki kárörvend, és gúnyosan vigyorog folyton, aki uralkodik felettünk, a királynő fogja.

– Meiga vagy – folytatja. – Néhány meiga lát dolgokat. Megfejti azt, amit más nem tud.

– Ezt meg honnan veszed? – A mágiának még az említése is szigorúan tilos. És az ezzel kapcsolatos könyveket természetesen megsemmisítették.

– Hozzáférek olyan könyvekhez, amikhez mások nem. Talán neked is megmutatom őket, ha jól viselkedsz.

Csak bámulok rá. Annak ellenére, amit Roze olvashatott, nekem nincs látnoki képességem. Igazából az árnyaim hasztalanságánál sosem láttam többet. Itt vannak a véremben és a csontjaimban, amióta az eszemet tudom. Visszatartani őket olyan, mintha egy csepp vízzel akarnám eloltani a pokol tüzét, de az évek során egész ügyesen sikerült elnyomnom őket. Az egyetlen alkalom, amikor az árnyaim hasznosnak bizonyultak, az volt, amikor el kellett rejtőznöm. Bizony, arra tényleg nagyon jók, hogy elrejtsenek a sötétben.

– Légy a látnokom – mondja Roze. – Segíts kideríteni, miért halt meg az apám, ígérd meg, hogy minden tőled telhetőt megteszel, hogy rájöjjünk, ki vagy mi ölte meg, és megvédelek a drága jó édesanyámtól.

Gyanakodva meredek rá.

– De nem fogsz belehalni, ha nem ölsz meg?

Elvigyorodik.

– Aggódsz értem, Sinclair?

– Aligha.

Oldalra biccentett fejjel néz rám.

– Talán vannak sokkal fontosabb dolgok is a halálnál. Például kideríteni, hogy miért vannak a könyveden ugyanazok a szimbólumok, mint amik az apám karján voltak.

Felvonom a szemöldökömet.

– Hajlandó lennél meghalni azért, hogy kiderítsd, mi történt vele?

– Nem különösebben. De amíg te segítesz kideríteni, mi történt az apámmal, addig én megtalálom a módját, hogy csillapítsam anyám haragját.

Magamban rágódtam. Elmondhatnám neki Borges professzor letartóztatásom előtti utolsó szavait. Lehet, hogy éppen erre célzott, nekem megváltásra van szükségem, Roze-nak pedig válaszokra. De honnan a fenéből tudhatta volna? Valami sötét és borzalmas küszöbén állok, érzem. De mögöttem a biztos halál vár. Nincs igazi választási lehetőségem.

– Ha segítek…

Felsóhajt.

– Igen? Mik a feltételeid, azon kívül, hogy nem halsz meg ma este?

Felszegem az állam, hogy olyan bátorságot sugározzak, amit nem érzek magamban.

– Én vagyok a főnök. Az én módszeremmel csináljuk.

Roze homloka ráncba szalad.

– És pontosan mit takar a te módszered?

Megvonom a vállam.

– Nyelvészetet tanulok. Ha a képességeimmel nem tudom megfejteni az apád halálát, akkor kutatunk. Követjük a nyomokat, hogy kiderítsük, mi történt vele. – Kinyújtom a kezem, és a nála lévő könyvre koppintok. – Ezzel kezdjük.

Az állkapcsa megrándul, ahogy megfeszíti, lehet, éppen elképzeli, hogy a nyakamra fonja a kezét.

– Rendben – vakkantja.

– Jó – felelem kurtán. – És hogy szándékozol megvédeni a királynőtől?

– Meiga vagy, én pedig a meigák gyilkosa – mondja. A mosolya ravasz, mint egy macskáé. – Maradj mellettem, és akkor csakis az én kezem által lelheted a halálodat.

*

Roze már korábban is rejtett el holttestet, ez nyilvánvaló. Pár percre magamra hagyott a testtel, aztán egy jól megválogatott szerszámkészlettel tért vissza a katedrálisba. Valami furcsa anyaggal, hogy becsomagolja a testet (a szagok miatt, állítólag), kalapácsokkal, habarccsal és vízzel. Nem kérdezem meg, hogy hányszor csinálta már ezt, hány holttest van elrejtve a várban. Bár a katedrális padlója tele van velük, feltételezhetően nem Roze ölte meg őket, ezeket a sírokat a nemeseknek tartják fenn. A testük a talpunk alatt nyugszik. Az oltár alatt azonban nincs sírhely. Még.

– Miért nem égetjük el egyszerűen? – kérdezem.

– Cipeljük le a krematóriumhoz? Magyarázkodni akarsz azoknak, akik odakint járnak sötétedés után?

Elfintorodok.

A feje fölé emel egy nagy kalapácsot, és habozás nélkül lecsap vele a padlóra. A kő megreped, hangja visszhangzik a katedrális csendjében, én pedig összerezzenek. Roze azonban alighogy beszívja a levegőt, máris újra felemeli a kalapácsot, és a padlóhoz vágja. Újra. És újra. Repül a törmelék, és por tölti be a levegőt. Feltöri a padlót, mérhetetlen erőszakkal lendíti a kalapácsot, belepi a por, én pedig képtelen vagyok elfordulni. Még sosem láttam máshogy, csakis tökéletes külsővel, és kezd olyan érzésem lenni, hogy valamilyen szörnyeteg szabadult el benne, ahogy lerombolja a családi otthona egy kis részét.

Amikor elégedett a létrehozott üreg nagyságával, zihálva hátralép, és letörli a szemöldöke feletti izzadságot. Szó nélkül felemeljük az őr testét, Roze a válla alatt fogja meg, én pedig a lábánál emelem fel. Együtt odacipeljük a gödörhöz.

Segítek betenni a testet az üregbe, és amikor nem fér be, Roze felemeli csizmás lábát, és a sarkával eltöri a csontokat, kicsavarja a végtagokat, hogy mint egy kirakós darabkái, beilleszkedjenek a helyükre. A lábával tapossa le őket.

Mindketten hallgatunk. Attól félek, ha megszólalok, az egész már nem egy rossz álomnak fog tűnni, hanem valóságnak. Nincs mit tenni, folytatni kell.

Ezután beburkoljuk a testet a szagzáró anyaggal, és új köveket rakunk a régiek helyére.

– Nem lesz nyilvánvaló, hogy mit tettünk? – kérdezem, mert képtelen vagyok úgy gondolni erre, mintha csak egy házi feladat lenne, nem pedig gyilkosság. – A pap biztosan észre fogja venni, hogy újak a kövek.