Chris Land

Jaguár árnyéka

A Végzet Koponyája

Webster-sorozat 2.

Chris Land: Jaguár árnyéka – A végzet koponyája

©Chris Land

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Halasi Miklós

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/chrisland0223/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022.

epub ISBN 9786156373458

mobi ISBN 9786156373465

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Útmutató

* – A történet egyes szám első személyben íródott.

*** – A történet egyes szám harmadik személyben folytatódik.

Az ismeretlen szavak, mondatok dőlt betűvel vannak megkülönböztetve egymástól, melyeknek magyar megfelelője a következő szóban vagy mondatban megtalálható, ismétléseknél azonban hanyagolhatók.

A felhasznált irodalom sajnos nem áll a rendelkezésemre, mert képtelenség lenne felsorolni mindazon könyvek íróit és kiadványaik címét, amit elolvastam, hogy némileg tájékozott legyek az adott ország múltbeli és jelenlegi kultúrájában, szokásaiban. A további ismereteimet hallomásból, mendemondákból szereztem, a misztikumhoz közel álló jelen való világból merítettem, az izgalmas történetet pedig a fantáziám dúsította. A nevek nem takarnak valós személyeket, ha mégis egyezés mutatkozna, az csupán a véletlen műve. A humor a legfőbb érvem, Közép-Amerika történelmére nézve azonban a könyvben megfogalmazott egyes ókori jelenetek a nyugalom megzavarására alkalmasak lehetnek.

„Az élet hálóját nem az emberiség szőtte. Csak egy cérnaszál vagyunk benne. És bármit teszünk a hálóval, azt önmagunkkal tesszük. Minden mindennel összefügg. Minden összeköt.”

Indián bölcsesség

A hatalmas fák sűrű, fekete homályt okozó árnyékában körülkémleltem, de csak a buja aljnövényzet néhol áthatolhatatlan tömegére leltem. Mélyen bent jártunk a dzsungelben, a titokzatos hangok közt fel-felhangzott a machéte éles zajt okozó suhogása, amint Diaz próbálta magát áttörni az őserdő fenyegető sötétjében lelógó liánok és folyondárok áradatán.

Suhintottam én is, hadd higgye, hogy vele együtt küzdök, s még jó, hogy azt a kezemet lóbáltam, amelyben az elemlámpát szorongattam, ugyanis ha a marokra fogott bozótvágóval csapom hátba idegenvezetőmet, hát nagyon egyedül maradok Közép-Amerika esőerdő alkotta özönében. Mozdulatomra csak az öszvér kapta fel a fejét, visszarántva Orlandót, közben ferdeorrú Diazban is megfogalmazódhatott a sejtelem, hogy nem egy visszacsapódó inda zúdult alá a rengetegben, mert megfordult. – Nézze, señorita, ha ennyire unszimpatikus vagyok magának, nem muszáj azonos útvonalon haladnunk.

– Útvonal? – hőbörögtem gyilkos fekete szembogarába pislogva, majd meglágyult a hangom vele szemben, pedig fikarcnyit sem bíztam mexikói vezetőmben, de azért folytattam: – Rendben, Orlando, maga a főnök, csak érjünk már el a központhoz.

– Ix-Mayorba? Én is erre vágyom a legjobban, ugyanis eltévedtünk.

Megdermedtem, ahogy kimondta az utolsó szót, erre az indián a kezembe nyomta az öszvér madzagját, tétován megfordult a tengelye körül, végül fölnézett a csillagokra, melyekből természetesen egyet sem talált a fölénk magasodó fák lombkoronájától takarva.

A borzongás egyre jobban aggasztott; mintha ezer, lesben álló tekintet szegeződne rám a páfrányrengeteg mögül, a liánok kötegeket képző halmazán keresztül, a kinyúló gyökerek kígyóként tekeredő, vastag fonatából. Az áthatolhatatlan feketeség egyes helyeken úgy ölelt körbe eleven árnyékokat és lidérceket képezve, akár egy horrorfilm ijesztő pár percében. Őrült hangok éledtek; tompák, vadak és elevenek. Rémisztő sikolyok, majmok riadt visítása a közelben, majd felhangzott a nagymacska vérfagyasztó üvöltése.

– Onza! – szakadt ki belőlem a rettegett szó, s mintha az öszvér is tudatában lett volna az értelmével, különös hangot hallatott, majd nem mozdult, pedig én a helyében már sikítva menekültem volna onnan. A málhákkal megpakolt öszvérre szűrődő körkörös fénynyaláb megvilágította a jószág szürke testét, melyen olyan folytonos remegés futott át, hogy még a szőre is felállt.

Borzadtam én is, akár az öszvér, s mialatt lábam totálisan a földbe gyökerezett, Kolumbusz macskáját fürkésztem az éjben. Lelki szemeim előtt már lejátszódtak a jövőbeli események, s vártam a vérengző vadállat támadását, ahogy leterít a felém lendülő aránytalan test, hosszú lábaival és éles karmaival odatapaszt a felszínhez, hogy ormótlan, jaguárra és emberre emlékeztető pofájával a képembe nézzen, aztán pengeéles fogaival nekem essen, végül széttépjen. Azonban ha nekem végem, Orlando sem ússza meg, mert az onzát nem fogja lövedék, nyíl sem, hiszen a fenevad a misztika szerint szinte sebezhetetlen. Megráztam a fejem, hogy visszatérjek a jelenbe, de az alattomosan mély hangon érkező morgás nem szűnt meg.

Felállt hátamon a pihe, amikor Diaz rám nézett. – Ez a fekete jaguár. Épp zsákmányt keres, az előző talán kicsúszhatott a karmaiból. Sietnünk kéne, az eső is lassan elered.

Őt igazolták a széltől hajladozó lombok, s a magasból hűvös esőcseppek hullottak alá, hogy szorgosan kopogva tudatosítsák vezetőmben az útirányt. Amíg Diaz tájékozódott, engem a fenyegető közelségből érkező kísérteties üvöltés foglalkoztatott. Ezalatt közelebb húzódtam Orlandóhoz és lopva, óvatosan egyik levélről a másikra libbentettem az elemlámpa fénycsóváját. Bár ne tettem volna, mert az egyik méretesebb gyökér mögött két vészesen sárgán fénylő szempárra bukkantam. Ekkor a mexikói keze az enyémre siklott, hogy leheletnyivel elfordítsa onnan a nyalábot, közben átvette tőlem az öszvér kantárját, aztán alig hallhatóan megszólalt: – Nem muszáj ingerelni, itt ők vannak otthon, señorita.

A többes számtól inamba szállt a bátorság, de akkor igazán kiborultam, amikor mögöttem suttogás kezdődött: – Azonnal kapcsolja le a lámpát, a jószágot meg bízza rám.

Hirtelen pördültem, de egy marok rákulcsolódva a csuklómra kioltotta a lámpa fényét, s már csak arra eszméltem, hogy repülök, majd bevágódom a legközelebbi, levélhalmaz fedte tócsába. Szerencsémre hátizsákom felfogta a becsapódást, s míg megpróbáltam összeszedni magam, életre kelt a dzsungel: csörtetés, visongás, kíméletlen hajsza, ágreccsenések, suhogás és elfojtott kiáltások képében. Nekem sem kellett több: akár a felfordult teknős, kalimpáltam egy keveset, és már-már sikerült oldalra billennem, amikor valami gyilkos iramban átrohant a hasamon, hogy éles visítással a fölöttem magasodó fatörzsbe kapaszkodva eltűnjön a rengetegben.

Ekkor megfordultam, s a pocsolyában kutatva lámpám után lebénultam, ugyanis közvetlen előttem halk, mindent átható, mélyről jövő, fenyegető morgás csapott meg. Moccanni sem mertem, a bozótvágót viszont annyira szorongattam, hogy talán még a tócsa is kifehéredett tőle, nem csak az ujjam. Visszafojtva a lélegzetem csak a szemem meresztgettem, míg megláttam, hogy a hangforrást egy éjfekete árny okozza; ormótlan pofája épp akkorának tetszett a sötétben, mint amilyen nagy volt ő maga. Közben hosszú, izmos lábaival elrugaszkodott az aljnövényzettel borított talajról, karmai szántották a fatörzset, hátsó lábait maga alá húzva ugrott, így megingott az állkapcsában szorosan tartott áldozat, majd a vadászt elnyelte a köderdő mélye. Ugyanakkor erős marok fonódott a tarkómra, mely fejemet a pocsolyába nyomta, s mialatt sárdagasztás közben dühösen bugyborékoltam, letépték a hátizsákot rólam. Amint a marok elengedett, levegőt vettem, kiköptem az iszapot, s a machétével hátrasuhintottam, de még épp idejében hőkölt hátra a fölém magasodó alak ahhoz, hogy elkerülje a megduplázódást, aztán elfojtott hangot hallatva a szemembe világított, erre ráförmedtem: – Azonnal adja vissza a motyóm!

– Nem látta valahol Phoebe Boylt? Hát Raquel Serranót? És hol van Gibb? – ordított a képembe, s olyan közel hajolt hozzám, hogy az egész ábrázatát bevilágította a lámpa sugara. Fehér ember volt, kissé latyakos és sáros, aki a negyvenes évei körül járhatott, de ő, alig törődve korával, újra az arcomba üvöltött: – Az iránt érdeklődtem, hol van Phil Gibb.

– Mit érdekel engem a maga Gibbje, ha én a batyumat akarom, amit most visszaad – böködtem a gyomrát a bozótvágóval, de a fickó már nem rám figyelt, hanem a mögöttem segítségért kiáltozó ipsére, így nekitaszított a fának és elcsörtetett. Mivel ezt igazán nem hagyhattam annyiban, utánavágtattam, s épp akkor ütköztem bele a hátába, amikor egy éles dörej rázta meg a dzsungelt. Eleinte azt hittem, hogy az ég dörgött, de a második egetverő durranásnál rá kellett jönnöm, hogy valaki lövöldöz. Ugyanerre a következtetésre juthatott az előttem tobzódó alak is, annyi különbséggel, hogy ő tovább akart rohanni, de a bekecsébe csimpaszkodtam, így kénytelen-kelletlen magával vonszolt, majd lebénult. Szememmel követtem a lámpájából áradó fénycsíkot, aztán még jobban belemarkoltam a ruhájába.

A látvány borzalmas volt. A földön egy férfi hevert, aki köré vaskos test tekeredett, hogy mindjobban kiszorítsa belőle a lelket, de az áldozat már mozdulatlan volt, a ráfonódó kígyó meg legalább hét-nyolc méteres, miközben az őserdő halálos csendjébe recsegő bordatörések hasítottak bele. Ekkor a fickó kiragadta kezemből a machétét s megindult volna, ha egy kar vissza nem tartja, majd a hozzátartozó indián is megszólalt: – Hagyd, Cogo, már nem érdemes. Én láttam, nem az anakonda volt a vétkes, hanem az a lövedék, amelyik a hüllő támadása előtt átfúródott Gibb mellkasán, és leterítette.

A Cogónak nevezett sáros alak felnézett az indiánra, döbbent ábrázatán hitetlenség ült, aztán rám pillantott, hogy valamivel később ismét a rézbőrűre tekintsen. – Chavez, kérdezd meg ettől a nőtől, ki ő, minek sétálgat errefelé, és vidd vissza oda, ahonnan jött!

– Nem úgy van az! – ragadtam ki a kezéből a bozótvágót. – Azonnal adja…

– Nézze, szívem – tárta szét karjait Cogo, hogy mutogasson. – Ez itt a nagy büdös dzsungel, ott egy hulla, rajta egy anakonda. Vadak lesnek ránk, gerillák lövöldöznek a seggünkbe, a geológusaink eltűntek, s amíg ezt magának elmondom, rablók fosztogatják a Jaguár-központot. Gondolom, nem érti, és én nem is fogom megvárni, hogy felfogja, ezért bízom önt Chavez Vasquez gondjaira. Adios… Hol a nyavalyában van az a kapokfa? Miért nem szól, hogy alatta áll? – üvöltött rám, lökött rajtam egyet, és elpárolgott a sötétben.

– Ne vegye zokon, señorita – biztatott a mexikói, mire nemcsak az állam esett le Cogo modortalanságán, hanem egy megkövült sárkupac is az arcomról.

– Elnézést, indián úr, de ez az alak elvette a batyumat, és…

– A nevem Chavez Vasquez, bár az enyéim csak…

– Örvendek, Sasszem, én dühöngő eltévedt pillangó vagyok, alias Christina Webster. Gondom a következő: ellopták mellőlem Diaz Orlandót, az idegenvezetőmet, eltulajdonították a bérelt öszvérem, sárba tiportak, megtapostak, közben a képemre iszappakolást tettek, a maga Cogója meg elvitte a felszerelésemet, és egy kígyóval telített hullát mutogat itt nekem. Emellett egy onza riogat, ami kiadja magát holmi fekete jaguárnak, s míg Ix-Mayort keresem, a rovarok megesznek. Tudna tanácsot adni, hogy ilyen helyzetben mi a teendő a köderdőben?

Indiánom fanyar mosolyt eredményezve beszédbe fogott: – Ne hozza rám a frászt, és ne emlegesse az onzát, mert még megjelenik. Továbbá, ha Orlando volt a kísérője, akkor magát Doug Dykens küldte – várt egy másodpercet, míg bólintok, aztán folytatta: –, csakhogy Diaznak nem nyugatról, hanem keletről kellett volna érkeznie, ezért csak arra tudok gondolni, hogy jól eltévedtek. Mielőtt ez még egyszer megtörténne, vegye figyelembe ezt a kapokfát, ami alatt állunk. Három ilyen fa található a központ körül, az egyik a helyi lakosokhoz vezet, a másik a láphoz, ez meg a víznyelőhöz. Nem hallja a morajlást, ami a vízesés felől jön?

Hallgatóztam egy darabig, s amint az eső csendes kopogásán kívül valóban morajlásra lettem figyelmes, Chavez hozzáfűzte az előbbiekhez: – Mivel Ix-Mayortól vagy húszpercnyire vagyunk, szerintem induljunk. A poggyászát nem Cogo lopta el, én a gerillákra gyanakszom, mert a geológusok keresésekor láttam őket. Tessék, ez Serrano geológiakönyve, ennyi maradt belőle – nyomta a tenyerembe a könyvet, és nekivágott a hátralévő útnak. – Errefelé óvatosan lépkedjen, señorita, mert az esőzések idején omlik a talaj, különben is lejtős részhez értünk, ahol elég csúszós, sőt itt még a föld is könnyen megindulhat.

– Gracias – követtem Chavezt az agyagos talajon, amely tényleg annyira sikamlós volt, hogy többször is meg kellett kapaszkodnom, nehogy lezúduljak egy árokszerű szakadékba, de alig tettem meg vagy öt métert, amikor kiszaladt alólam a lábam, seggre estem, közben az alattam lévő sárhalmaz is megindult velem. Hirtelen azt sem tudtam, mibe markoljak, mert fák rohantak el mellettem, liánok tekeredtek rám, pálmák csapódtak nekem, majd egy gyökérbe bevertem a fejem, s nyomban hanyatt vágódva folytattam az utam lefelé. Kisvártatva egy csomó levelet magammal sodorva előrebillentem, sikítva repültem egyet, végül belecsattantam egy tengerré képződött tócsába.

– A nyavalya törje ki! – szólalt meg egy férfihang, mialatt kiemelkedtem a pocsolyából, pedig meg sem mozdultam. – Mi az isten? Leszakadt az ég, vagy egy szarházi lajhár nem volt képes rendesen megkapaszkodni abban a rohadt ágban?

Fulladozva köhécseltem párat, köpködve számból a trutymót, s amint szalonképes lettem, elnyekeregtem: – Segítség!

– Segítenék én, Bogaram – emelkedett feljebb a hátsóm, s miután a lábam is az égnek meredt, hátralestem. Akkor döbbentem rá, hogy hason fekszem egy alak ölében, aki a vállain tornásztatja a lábaimat. Az alak nem esett kétségbe, vihogni kezdett. – Egész jó kilátások. Megsérült?

– Csak a büszkeségem.

– Akkor Isten hozta Közép-Amerikában!

– Magamtól jöttem, és bocsánat, eredetileg én sem így terveztem… Elnézést…

– Hát el is nézném magácskát, de ettől a sok lucsoktól meg sártól alig látom, mi pottyant az ölembe – pakolta át lábaimat a fején, megfordított, egy karral felemelve talpra rángatott, végül a kezét nyújtotta, és úgy megrázta az enyémet, hogy majdnem kiszakadt a fél felem. – Jó estét, engedje meg, hogy bemutatkozzam. Mark Sheldon, biológus, New Yorkból.

– Christina Webster, onnan föntről – intettem a faóriásokra. – Hát maga? Eltévedt?

Mark fölkapta a hátizsákját, rám világított, és vallott: – Ix-Mayort keresem, de csitt, ez egy arany oroszlán volt, melynek már rég aludnia kellene. Valahonnan a fáról jött, hallotta?

– Arany oroszlán a fán? Itt, a dzsungelben? Elbődült, vagy mit csinált? Netán csillogott? Mindegy, azonnal hozza le onnan, aztán osztozunk – fürkésztem Sheldon elemlámpájának fényében a sejtelmes feketébe burkolózó területet.

– Az egy majomfajta – torkolt le, hogy útnak indítson. – És most visszakapaszkodunk, mert épp föl akartam mászni, amikor magácska a nyakamba zúdult.

Alig telt el pár perc, a biológus már a mexikói kezét rázogatta. – Valami Muñoz, Mendez vagy Mendoza lett volna az idegenvezetőm, de mivel a helikopter a leszállás után bekrepált, s az az ember még nem érkezett meg, így hátrahagyva a szerelőket nekivágtam, hogy megkeressem a központot. Reggel óta bóklászom, és azt is belátom, hogy néhány iguánán, botsáskán, böglyön, békán kívül magának örülök a legjobban, barátom, mert ön végre elvezet oda. Jézus! Egy quetzal madár – kutatott a fán a fénycsóva, aztán megállapodott egy folyondárkötegen. – Értem már, miért nem alszik, skubizzon oda – mondta, és skubiztam is a kúszónövények áradatán, majd felfedeztem egy szürke, barna foltokkal ellátott kígyót, erre Sheldon tájékoztatott: – Lándzsakígyó, melynek marása órákon belül halált okoz, ha nincs kéznél ellenszer.

– Azt hittem, megtalálta az aranyoroszlánt – sóhajtottam, míg az indián megcsóválta a fejét, égnek emelte a szemét, s amint letisztította a szitáló eső az arcát a miénk helyett, megindult. Mit tehettem mást, Markkal a sarkamban utánabaktattam, de kemény tízperces küzdelem után megfogtam a mexikói vállát. – Kérem, Vasquez, messze van…

– Nézze csak – hajtott félre előlünk egy méretes levelet, megvárta, hogy kilépjünk mögüle, majd széttárta a karjait. – Señor y señorita, íme Ix-Mayor.

A Jaguár-központból semmit sem láttam néhány romon és piramison kívül, melyet bekebelezett a dzsungel, bár a sötétben és a szitáló esőben azt is észrevettem, hogy az aljnövényzetet úgy-ahogy kiirtották körülötte. Ekkor a mexikói elbaktatott egy kivilágított gödörhöz, amiben – könyékig matatva a sárban – két ember dagonyázott, s amint az egyikük felegyenesedett, rám mordult: – Megmondtam, hogy vidd vissza a nőt oda, ahonnan hoztad. Nem hallasz jól, Vasquez?

– Maga csak ne dirigáljon, ha már a málhámat eldugta – támadtam le Cogót. – Lökdös, taszigál, kígyóval telített hullát mutogat, és még magának áll feljebb? És nem sül le a bőr a képéről, hogy így viselkedik egy nővel? Be fogom panaszolni Dykensnél, most pedig Gordonnál. Azonnal vezessen ahhoz a majakutatóhoz, akit valamilyen Gordonnak hívnak, és feleselést nem tűrök, megértette?

A fickó kimászott a gödréből, csípőre tette a kezét, s amíg ezt művelte, körénk gyülekeztek a többiek, mintha valami újdonság történne. Miután a velem szemben álló alak körülnézett, egy pillanatra behunyta a szemét, majd bemutatkozott: – Én vagyok Cole Gordon, tehát nekem panaszkodhat rám. Szóval, mi a gond ezzel az emberrel, aki itt maga előtt áll?

– Hogy egy modortalan fráter – adtam hangot felháborodásomnak, majd kedvesebb lettem: – Christina Webster vagyok. Mivel motyóm nincs, megmutathatja, hol szállásoljam el magam éjszakára, holnap pedig megtárgyalhatjuk a fejleményeket. A felajánlásokat addig is szívesen fogadom, ha netán lenne ilyen.

Amikor a majakutató idejét sem pazarolva rám sarkon fordult, a társa mászott ki az árokból, így végre összetalálkozhatott a tekintetem egy ismerős szempárral. Bronzemberem volt az, a kopt keresztény archeológus, akivel Egyiptomban megoldottuk Hatsepszut fáraónő álarcának titokzatos feltűnését, és a Lélekvesztő rejtélyét. Kellemes borzongás járt át, ahogy félig kigombolt, nyirkos ingén át végigmértem szálas izmokból álló alakját, és halványan elmosolyodó maszatos arcát pásztáztam, melyből kikotorta csapzott haját. Amint felegyenesedett, lágy csókkal akartam köszönteni a távollét után, erre ő barátságosan felém nyújtotta a kezét. – Üdvözlöm Ix-Mayorban, én Aziz Mohamed Abdullah al-Harun Nasef ibn Raman vagyok. Hogy utazott?

– Szörnyen – nyögtem ki, és nem tudtam mire vélni különös viselkedését, mert épp úgy tett, mintha sohasem találkoztunk volna. Ennek ellenére belementem a játékba, s csak azért sem fogadtam a köszöntését, helyette biccentettem. Régészem számíthatott valami hasonlóra, mert nem sütötte le a pillantását, rezzenéstelenül állta az enyémet, közben különös mélabú áradt belőle. Zárkózott s hallgatag ember lévén azért nagy intenzitással figyelte a környezetét, így közöltem: – Holnap kedvesebb leszek, üdvözölje addig a mögöttem álló Mark Sheldont is.

Lassan lépkedtem el a társaságtól, ezalatt nagyjából szemügyre vettem a központot. Mivel nem szállásoltak el, a hold világának ezüstös fényben úszó csillogásában kinéztem magamnak egy nem túl magas épületet, épp annak a kisebbik mását, amely mellett hatalmas testvére állt. A piramis négy oldala templomba torkollott, melyet az oldalakon középen felfelé vezető lépcsősor által lehetett megközelíteni.

*

Rendesen kifulladtam, s már-már szuszogni is képtelennek tartottam magam, amikor megmásztam a magas és keskeny lépcsőket, hogy végre felérjek átmeneti lakom teraszára, majd óvatosan bekémleljek a piramistemplom belsejébe. Itt-ott még levágott liánok borították a belső teret, de a nyílásokon bekúszó indák szövevényét már eltávolították a hozzáértő kezek. Egyetlen műalkotásra leltem az építményben, méghozzá egy derékig érő kőtömegre, amely egy jaguár kitátott pofájából kitekintő embert ábrázolt, akit a ragadozó bestia elnyelt. Közben a lámpafény a falakra villant, ahol kusza képírások borították a felületet különféle festett alakokkal egyetemben, s ha már albérlő lettem, beljebb léptem.

Majd’ egy órámba telt, míg lakhatóvá tettem a helyiséget, rendbe szedtem magam, s a kölcsönkapott plédbe burkolt hálózsákban elhelyezkedve kikapcsoltam a lámpát. Nyomban kísérteties sötétség szakadt a templomra, s a rovarok zsongása közben az erdő hangjai is felélesedtek. Kint bagoly huhogott, távolról rikácsolás verte fel a dzsungelt, de mindez belevegyült az eső monoton kopogásába. Eleinte éberen figyeltem a hangokra, s próbáltam megszokni Közép-Amerika légkörét, később azonban letettem róla, amikor alig hallható léptek neszezését azonosítottam. Pillanatokon belül inamba szállt a bátorság és elhatároztam, hogy az első adandó alkalommal áthurcolkodom egy olyan építménybe, aminek nincs négy feljárója, négy bejárata, aztán – lejjebb adva igényeimből – már egy sátor is szóba jöhetett volna.

Ezután megmarkoltam a lámpát, a bozótvágót, és összpontosítottam a zajokra, melyek néha teljesen elhaltak. Jaguár, gondoltam, most sikítsak vagy mi legyen? Alig érnék el vele valamit, a lentiek szokványos visongásnak vennék a haláltusám, ezenkívül csak magamra vonnám a ragadozó figyelmét. Az azonnali döntés a legjobb döntés, vitattam magamban, s másodpercek alatt kibújtam vackomból, majd kiosontam az egyik ajtón, hogy a mélybe pillantsak. Ekkor a leszálló párával átitatott erdő olyan hirtelen halkult el, mintha jeladásra történt volna, még az eső is megszűnt létezni. Síri csönd terpeszkedett a sötétségben, hátborzongató veszélyt sejtetve. Az árnyak mélyfeketék lettek, az ötven-hatvanméteres fák lombkoronáit enyhe szellő lengette. A templomfalhoz lapulva, oldalazva tettem meg a lépteimet, míg odébb a csillagvizsgálóra siklott a tekintetem. A henger alakú caracol felső ablakából halvány fény szűrődött ki, s olybá tűnt, mintha valaki az én szisztémámat követve beköltözött volna az épületbe. Lassan megkerülve a szögletes köveket tovább araszoltam, így majdnem rátiportam az utamba kerülő orchideára, amit felvettem, s eltűnődtem rajta, vajon ki kedveskedhet éjnek évadján nekem, akinek gondterhes a lelke, aztán belesuttogtam a levegőbe: – Raman, te vagy az? Igazán tágas a tér, te is elférhetnél.

Mivel nesztelen kriptahangulat borzolta az idegeimet, halk sóhaj kíséretében továbbsettenkedtem. Lent a táborban sem mozdult semmi, három sátorból fény áradt, sziluetteket vetve a vászonra. A szélsőben mintha olvasott volna egy alak, a másik szélen mozdulatlanság uralkodott, míg a középsőben ketten gesztikulálva beszélgettek, bár az egyik fél megunva a témát kiballagott az előtérbe. Nem láttam őt tisztán, noha megesküdtem volna rá, hogy Raman szálas alkata tűnt fel, aki nagy bánatomra elnézett a csillagvizsgáló irányába. A rászűrődő fényben megcsóválta a fejét, pillantását a másik templom közelében lévő fatákolmányra vetette, ahonnan Gordon került elő, lapáttal a kezében. Váltottak egymással pár szót, aztán a majakutató feloltotta a gödör fölötti lámpát, s amint ásni kezdett, befordultam a bejárón, de valami nem stimmelt. Érzékszerveim megsúgták: ne mozduljak, mert időközben történések mentek végbe a templomban, így ledermedtem, és hallgatva a háttérből előtörő neszeket elhatároztam, hogy bármivel legyen dolgom, nem ússza meg szárazon, ezalatt halk női hang töltötte be a teret: – Visszahoztam a motyód.

A két lámpafény egyszerre villant fel; az övé végigpásztázott engem, az enyém végigszántott rajta, végül megállapodott az arca közelében. Kreol bőrű, fiatal, fekete hosszú hajú nő ült a bejárathoz közeli szegletben, akinek nyugalma azt hirdette: minden rendben, erre biccentettem. – Christina Webster. Csak nem gerilla vagy?

– Szent Szűz, hát úgy nézek én ki? Ugyan, a nevem Lolita de la Rossa – nevetett, aztán a neszezőre rohant a fénycsóva –, ő meg Mapachitli.

– Milyen csitri? – világítottam a zsákomból kikandikáló farra, a csíkos farokra, aminek gazdája kitolatott egy csomag keksszel a mancsában, és éles fogaival nekiesett a zsákmánynak.

– Gordon Mapachitlinek nevezte, azaz tolvajnak maja nyelven, amikor kipakolta a szűrét a sátrából. Amúgy Mapi egy falánk, kivénhedt nőstény mosómedve, megzabál mindent.

Mapacs ezalatt – mit sem törődve a jelenlévőkkel – nekigyürkőzött a kekszemnek, ám az erős fólia kifogott rajta. Hiába mászta meg háromszor, taposta meg ötször, s hiába fordult fel vele a hátsó lábaival tuszkolva, nem boldogult, így megszántam. Odamentem hozzá, noha képtelenség volt elszedni tőle, mert foggal-körömmel harcolt érte, s már az ujjamat is megrágta, mire segíthettem. Mapi nem volt egy ijedős fajta, vagy falánksága legyőzte az emberektől való félelmét, de éhes az lehetett, mert öt kekszet tömött egyszerre a pofácskájába, s amint letelepedve mellé teleszórt morzsával, felnéztem. – Kösz a motyóm.

– Szóra sem érdemes – legyintett Lola. – Egy férfit is láttam veled, ő…

– Mark Sheldon, biológus.

– És te? – érdeklődött felőlem, s amikor hallgatásba burkolóztam, elmosolyodott. – Oké, nem faggatlak, de tudok róla, hogy most érkeztél, így felvázolom a helyzetet. Igaz, én sem vagyok idevalósi, s azon kívül, hogy itt születtem, nem sok közöm van az itteniekhez, mert az őseim Spanyolhonban telepedtek le. Míg az egyetemen elvégeztem a vulkanológia szakot, táncolni tanultam, szamba, rumba meg egyebek, aztán egy klubban léptem fel, ahol összejöttem a tulaj fiacskájával, akit a latin-amerikai vér arra késztetett, hogy halálosan belém szeressen, közben gerilla váljék belőle a környéken. Minthogy a vulkanológia a szakterületem, sűrűn megfordulok Mexikóban, Guatemalában, Kolumbiában, mert ugyebár nem lehetnek egymás mellett az olyan vulkánok, mint a Galeras, Colima vagy az ecuadori Cotopaxi, s mivel itt is akadt egy rakoncátlankodó hegy, ami rövid idő alatt jött létre, iderendeltek. Ez még hagyján, de a Mayorba jövet megfújták a gerillák a felszerelésem, s alig tudtam elsliccolni előlük, amikor visszaszereztem, bár ezalatt azt is kiderítettem, hogy a gerillavezér az a Juan Mendoza Ramirez, aki belém van zúgva, vagyis az én egykori drágalátos partnerem. Nagyon vigyázz vele, mert veszélyes ember, s ha egyszer rád akaszkodik, a Guadalupei Szent Szűz se ment meg tőle, ezért kerüld el messzire. Szerintem ezek a banditák lehettek a te esetedben is a tettesek, és az volt a szerencséd, hogy ráakadtam a hátizsákodra, amit alaposan átkutathattak, mielőtt ráleltem volna.

– Nincs benne semmi különös – állítottam határozottan, aztán keményítettem: – Ezzel az erővel akár te is átnézhetted, amúgy honnan veszed, hogy…

– A tied? Onnan, hogy zengett az őserdő, mikor a majakutatót felelősségre vontad miatta. Gondolod, hogy érdekel itt valakit a pakkod? Egy fenét, ugyanis itt mindenki saját magával foglalkozik – villant ádáz fény a szembogarában. – Hát mesélek neked egy parányit, csakhogy rálátásod legyen az eseményekre. Gordon három hónappal ezelőtt fedezte fel az elveszett várost, bár kis híja volt, hogy nem a falubeliek leltek rá előbb, hisz’ néhány helybéli lakos a központtól fél kilométernyire vezető kitaposott ösvényen közelíti meg a jelentősebb falvakat. Gordon után megérkezett két geológus, majd csatlakozott hozzájuk Liz Palmer, a csillagász, ugyanakkor Alvarez Calderon is feltűnt a színen, a kalandor, akire jó lesz figyelni, mert elég lopkodós fajta. Aztán sorra érkeztek a többiek: az egyiptológus Raman, az ufókkal foglalkozó Phil Gibb, de a lényeg az, hogy pár nap alatt eltűntek a geológusaink, megölték az ufológust, s ha jól értesültem, Philt egy lövedék terítette le a dzsungelben. Miért? Természetesen a kristálykoponyáért, ami a helyi lakosoké, és meglehet, hogy azt az ereklyét épp Ix-Mayorban rejtették el, csak mi nem tudunk róla. Persze közülünk sokan csak a kristálykoponyára fenik a fogukat: Gordon, Calderon, Mendoza, megaztán az a Raman is, aki pár nappal ezelőtt cefetül ráhajtott a csillagászra…

Mivel Lola töményen zúdított rám mindent, egyetlen ténynél akadtam el, méghozzá az egyiptológusnál. A nő kegyetlen szavai célba találtak: szívembe mintha tőrt döftek volna a férfi miatt, és kísértés fogott el, hogy ezt a tőrt belemártsam az egyiptomiba. De la Rossa megérezhetett valamit, mert elhallgatott, ezalatt Mapi belefúrta pofácskáját az ingem kivágásába, s mivel nem talált ott semmi érdemlegeset, elheveredett mellettem, közben a vulkanológus is megértőbb lett: – Ne haragudj, hogy így letámadtalak, elvégre csak most érkeztél, kimerült és fáradt vagy. Pihenj egy kicsit, rád fér, később beszélünk még – állt fel, lekapcsolta a lámpáját, s épp oly hirtelen nyelte el őt a sötétség, akár az érkezését.

Vártam egy keveset, aztán a mosómedve elől mentve a menthetőt visszapakoltam a táskámba, majd a batyut egy vékony padszerűségre tettem, ami Mapi számára elérhetetlennek bizonyult. A kis tolvaj vágyakozva nézegette a motyóm, mire kibóklásztam a teraszra és megláttam, hogy a csillagvizsgálóból töretlenül kiszűrődik némi fény, ami egyre jobban izgatott. Ekkor jött az isteni szikra: meg kéne nézni, kiért döglik annyira bronzemberem, mi van meg abban a csillagászban, ami bennem nincsen.

*

Elszántan lépdeltem fel a lépcsőkön, amelyek a körkörös csillagvizsgálóba vezettek. Bent, a csigaszerű caracol tágasabb terében olajlámpa égett, mellette matematikai számítások, ábrázolások, közelében néhány félredobott könyv hevert. Belelapoztam az egyikbe, ahol csillagászati képekre, az Univerzumban előforduló csillaghalmazokra, a galaxisokban található, gáz alkotta ködökre leltem, de akkor dobbant meg igazán a szívem, mikor a betűzdelt újságkivágásokon rátaláltam a kristálykoponyáról szóló cikkekre, amit Lola említett. A padlón vastag takarók, konzervek, teáskanna, térképek, vízhatlan fekete overálok halomba szórva, s ezek igencsak rendetlen nőre utaltak. Mivel meguntam a nézelődést, elkiáltottam magam: – Jó estét, ismerkedni jött a szomszéd!

– Jöjjön fel a lépcsőn – invitáltak, mire fölmerészkedtem a kanyargó fokokon. Fent szűk tér fogadott, középen egy méretes kövön ült a csillagászunk, fölötte kifeszített szúnyogháló, amin kisebbfajta távcső volt áterőltetve. Miután a nő kikukkolta magát megfordult, hogy szürke szemével végigmérjen, s amint elárultam a nevem, ő is illedelmes lett. – Liz Palmer. Szerintem nyugodtan tegeződhetünk, elvégre nem vagyunk olyan öregek. Gyere, Chris, ülj ide, most látható a legjobban az Orion csillagképe.

Odakecmeregtem a távcsőhöz és belepislogtam. Az esőfelhők már rég elúszhattak, mert arany csillagok ragyogtak a sötét égbolton, így nyomban megtaláltam a beirányozott csillaghalmazt, beazonosítottam a csillagképet is, de azért rákérdeztem: – Mit kell keresnem?

– Momentán semmit, mert pont az Égi Vadászt láthatod. Van ott egymás mellett három fényes csillag, az az Orion öve, feljebb a karja, jobbra a pajzsa. A Betelgeuezén és a Rigelen kívül azonban az öv alatti halvány ködszerű fénypamacs a legszebb, ami valójában egy emissziós Orion-köd. Binokulárral jobb lenne, de ez a kutatótávcső is megteszi.

– Azt hittem, a Plejádokat tanulmányozod – támaszkodtam a falnak.

– A Fiastyúkot? Azt a 70-80 millió éves csillaghalmazt? Végül is miért ne, hiszen a Plejádokért épp úgy odavoltak a mezo-amerikaiak, mint az Orionért az egyiptomiak – billent meg a távcső, mire visszaállította és megjegyezte: – Zavar ez a halvány Északi fény.

– A babona szerint rossz ómen – közöltem hidegen, míg elnézegettem a nőt.

A csillagász kezében távcső volt, s míg kukkolt, rövid szőke haját a füle mögé gyűrte. Vékony alakja kissé előredőlt, ilyenkor telt keblei majd’ kibuggyantak az overálból, közben megnyalta húsos száját, akár a ragadozó, amint megpillantja a következő prédát. Valahogy nem lopta magát a szívembe Palmer, főleg, hogy az egyiptomiakat emlegette. Törékeny teste elesettséget sejtetett, mégis az ösztönöm azt súgta: vigyázzak vele. Elhúztam a szám, s már-már bronzemberem ellen fordítottam volna a mondókámmal, amikor Liz rám sandított. – Hagyjuk a csillagokat, helyettük meghívnálak egy bögre langyos teára.

Miután megkaptam a teámat, állva maradtam. – Honnan szereztél szúnyoghálót?

– Raman hozta – evezett veszélyes vizekre –, majd szólok neki, hogy több is elkelne. Tudod, az a pasas elképesztően figyelmes és fegyelmezett, sőt jámbor is. Igazán megkedveltem őt, mert ritka a jóképű és udvarias férfi mostanság. Te hogy vagy vele?

– Igazad van. Mondd, ha megkérlek, felvilágosítanál egy pár dologról? – tereltem másra a szót. – Ki volt ez a Phil Gibb? És mit keresett itt?

– Philip ufológus volt, és… Ez Canis. Ez Canis Minor, hallod?

Hiába meredt rám a nő rémülten, a fura vinnyogás nem szűnt meg, ezért Liz felpattant, kirontott a caracolból, s mialatt utána vetettem magam, egy óvatlan pillanatban beleütköztem a fölfelé igyekvő régészbe, akit köszöntöttem: – Mi az a Canis Minor?

Az archeológus fölvonta a szemöldökét, s alig lepődött meg rajtam, amikor latintudását fitogtatta: – Kis Kutya. Egy csillagkép ott fent az égbolton, és Palmer uszkárja ott lent, amelyet épp most gyilkol egy mosómedve.

– Mapachitli – tört ki belőlem, és a segítségére akartam sietni, de a férfi visszatartott, így kérdés nélkül is kitört belőlem: – Régész létedre tudsz héberül, latinul, megérted az arámit, beszéled az arabot, az óegyiptomi hieroglifákat…

– Azt csak olvasom.

– Ne hazudj, alkalmazkodj, én is azt teszem. Ezért azzal is tisztában lehetnél, hogy a tolvaj majául Mapachitlit jelent, s azt a vívódó mosómedvét ott lent.

– Chris, beszélnünk kell.

– Majd beszélünk.

– Gordon nem lesz boldog, hogy beköltöztél a kisebbik Jaguár-piramisba, ennek ellenére vittem neked moszkitóhálót, a templomot pedig elláttam biztonsági rendszerrel.

– Jól tetted – téptem ki a karom a markából, hogy nekivágjak a lépcsőknek.

Míg leértem, az uszkárt iponnal legyőzte a mosómedve, de Canis egy csavart ugrással kiszabadult, aztán elsötétült minden. Szitkozódva másztam ki abból a gödörből, amelybe beleestem, s mivel érdekeltek az események, odavánszorogtam a többiekhez, ahol néhány alak fogadást kötött, akár egy kakasviadalon. Hiába akart Liz segíteni a kutyájának, mert lefogta őt egy mulatt fickó, a biológus és Raman viszont észnél voltak, mert amint Mark elkapta Mapi bundáját, régészem pedig Canist, éles dörej rázta meg a dzsungelt, még a torkolattüzet is látni véltem, ahogy a lövedék, kicsapva a fegyverből, elhúzott az égbe. Olyan hirtelen szakadt ránk a csend, hogy még a halk légvételek is hangosnak tűntek, közben az összes szempár Gordonra szegeződött, aki leeresztette a stukkert, majd szúrós pillantással a fatákolmányra intett. – Mindenki bemegy oda! Alvarez Calderon, engedd el a nőt, duma nincs, befelé!

Ránéztem Alvarezre, a mulatt kreol képén vigyor ömlött szét, ahogy elengedte Lizt, s a tákolmányhoz baktatva hozzám súrlódott, nem is céltalanul. A csillagász erre Canis Minor után kapott, majd dühösen levágta a fenekét egy korhadt fából készült ülőkére, s mialatt olajlámpák gyulladtak, elhelyezkedtem a rádióját szorongató Mark mellett. Mivel az éterből zene áradt, jókedvem lett, közben a majakutató mérgesen a kezdetleges asztalféleségre ejtett egy bebugyolált zsákot, s úgy állt, hogy mindenkit jól lásson, még a mosómedvét is, amely azonnal megpróbált fölkapaszkodni a zsákhoz, de Gordon ezt már nem várta meg, mert rászólt Markra, én pedig megrovásban részesültem: – Először is kapcsolja ki azt a vackot, maga meg ne rángatózzon. Komoly dolgokról lesz szó az elkövetkezendőkben.

– Nehogy kikapcsold, csak vedd lejjebb – adtam instrukciókat a biológusnak.

Gordon ezt figyelembe se vette, de szóvá tette: – Ha még valaki nem ismerne, a nevem Cole Gordon, majakutató vagyok, ez pedig itt a társam, Aziz Raman, egyiptológus – biccentett bronzemberemre, aki hiába pillantott rám mogorva tekintettel, apró rángatózásaimat akkor sem fejeztem be, erre Mark kikapcsolta a rádiót, közben mutogatásokkal közölte: figyeljek jobban az értékeimre, mert a karláncom már nincs a kezemen.

A pillanatnyi csöndet kihasználva indiánom is megjelent, és hátba vert egy idegent. – Ő Ronald Devin, Dykens csoportjából az utolsó, aki még csatlakozik a csapathoz.

– Csak Ron mindenkinek, a foglalkozásomat tekintve kristályszakértő vagyok, bár a fizikához is értek – vallott, mire végighordoztam rajta a szemem, de főleg az a Taurus ragadott meg, melyet a bal oldalán viselt, és mertem remélni, hogy csőre van töltve. Amúgy Devin ötven év körüli, megtermett, markáns arcú fickó volt, aki nyakából lelógó sáljával megtörölgette a homlokát, majd helyet keresett magának a jobbomon.

Gordon már füstölgött, bosszúsan megdörgölte az orrát, erre régészem nyugalomra intve őt a vállára tette a kezét. – Üdvözlök mindenkit a köreinkben, s ezennel szeretném megköszönni Websternek, hogy megtisztel bennünket ő is a figyelmével.

– Ez tipikus szöveg az egyetemen – szórt szikrát a szemem, mialatt Alvarez hátrafogta a loboncát –, de mellőzzük az ilyeneket, mert eddig is figyeltem. Most már folytathatja, Raman.

– Tehát valahol ott kezdtem, hogy Aziz Raman vagyok Egyiptomból, s üdvözlök mindenkit a Guatemala és Honduras által határolt esőerdőben. Elnézésüket kérem a kellemetlen fogadtatásért, sajnos nem várt fejlemények zavarták meg az amúgy sem kellemes légkört. A tények a következők: Cole három hónappal ezelőtt fedezte fel az elveszett várost, azaz a Jaguár-központot, Ix-Mayort. Mivel egyikünknek sem célja, hogy a valaha olmékok, chavínok, toltékok és maják által birtokolt területet újságírók, kalandvágyók, kincshajhászok, turisták lepjék el, bízva az önök diszkréciójában a segítségüket kérem. Sajnos már így is sok nemkívánatos személy tud a Mayor létezéséről…

– Beleértve engem is, si? – fanyalgott Alvarez idegesen. – Desde luego, hát persze.

– Hé, hombre, cigi? – kínáltam meg előredőlve, hogy elérje az asztal túloldaláról, mire egyetlen mozdulattal megragadta az ingem és egészen az olajlámpához kényszerített. Ekkor belenéztem a fekete gyilkos szemekbe, majd feljebb lendítettem a fegyvert. – Visszaadod a karkötőmet vagy szétlövöm a töködet!

– Nem mersz lőni, Niña.

– Nem? – kérdeztem vissza, s mivel érdekes módon senki nem szólt közbe, kibiztosítottam a fegyvert és a levegőbe lőttem. Iszonyatosat dörrent a Taurus, s amint a lövedék kiszakítva a szálfát a fellegekbe távozott, ráemeltem a stukkert Calderonra. – A karkötőmet… Neked nem sokat ér, de számomra az eszmei értéke felbecsülhetetlen, úgyhogy ide vele!

– Nem vagyok oda a nőkért, engem más elégít ki, comprende?

– Akkor vedd le rólam a kezed, különben is, csak egy cigarettával kínáltalak meg.

– Fogalmad sincs, kivel kezdtél, kislány – vágta hozzám a tulajdonomat.

– Te pedig nem vagy tisztában azzal, ki áll melletted, mert senki sem törte magát, hogy kárt ne tegyek benned – hámoztam le az ingemről a koszos mancsát, és visszaadtam a szakértő kölcsönvett Taurusát. – Jövök egy tölténnyel, Ron. Hol is tartottunk, Raman?

Amint leülve döbbent pillantások kereszttüzébe kerültem, Mark két centivel távolabb húzódott tőlem, bronzemberem pedig lassan megingatta a fejét. – Visszatérve az előző gondolataimhoz, folytatnám, amit elkezdtem. Tehát, hogy elkerüljük a felesleges vitákat és összetűzéseket, azt kellene elérnünk, hogy ne szivárogjon ki idő előtt semmi a központról, vagyis amíg a feltárás véget nem ér, aminek még jócskán az elején tartunk. Tervünk megtisztítani a területet a burjánzó növényektől, ásatásokat folytatni, közben elkerülni a helyi lakosokkal való összetűzést, és megvédeni az évezredek óta szinte háborítatlan romokat a betolakodóktól, azaz a gerilláktól, akik közül a köreinkben is akad egy személy.

A hirtelen beállt csöndben a szemem végigfutott a jelenlévőkön. Chavezt azonnal kivontam a vád alól, így maradt Alvarez Calderon és Diaz Orlando, ferdeorrú idegenvezetőm. Éleslátásom igazolására régészemre tekintettem, ő félmosollyal válaszolt, s amikor Mapi megint leesett az asztalról, Gordon vette át a szót: – Sajnos el kell oszlatnom három tévhitet, ami a táborban kereng. Amint azt a képemről is leolvassák, csalódnom kellett, mert szakképzett archeológusok helyett különféle szakképesítésekkel rendelkező, hogy úgy mondjam… kollégákat kaptam.

– Nem vagyunk árucikkek – vetette oda a biológus.

– Elnézést, talán rosszul fejeztem ki magam. Szóval más tudományokban jártas kollégák érkeztek a segítségemre. Mivel elég nagy teher nyomja a vállam, és nem szeretném megbántani önöket, hiszen az útjuk is kimerítő lehetett, ezért előre is kérem, nézzék el nekem nyers modorom, de az egyik munkatársunkat pár órával ezelőtt veszítettük el. Az esőerdőben igen sok veszély leselkedik az emberekre különféle betegségek és vadak képében, de van ennél aggasztóbb hírem is. Philt nem anakonda ölte meg, hanem a hüllő támadása előtt két lövedék terítette le. Tehát, azontúl, hogy ügyelnek a környezetükben előforduló vadon élő állatokra, a közelben ólálkodó gerillákra és fosztogatókra, mindig legyenek elérhető távolságban, és ha lehet, kerüljék a veszélyeket, óvják az életüket.

– Ebből a szövegből azt vettem ki, hogy annak a Philnek a halálát maga figyelembe se veszi – következtetett Ron, majd megtörölte sáljával a homlokát.

Ekkor Gordon az asztalra csapott, így Mapi ismét a mélybe zúdult, bár töretlenül próbálkozott, hogy a zsák tartalmát felderítse. Közben a majakutató már nyitotta a száját a feleletre, de bronzemberem, mentve a helyzetet, megelőzte: – Cole csak azt akarta éreztetni, hogy képtelenek vagyunk mindenkinek a sarkában lenni, ügyelni a tetteikre, és megóvni bármitől is az életüket.

– Tudja, Devin, ez annak szólt, aki fegyverrel rendelkezik, és azt akarják finoman elmagyarázni, hogy nem kell egymást feltétlenül halomra lőnünk, mert ilyen apró incidensek előfordulnak, mint holmi karkötő elcuffolása – néztem a kristályszakértőre.

– Nem erre gondoltam – értette a célzást régészem –, de akár ezt is belefoglalhatjuk. Közép-Amerikában így is rengeteg a fegyver. Az, hogy mit csempésznek be és mit lopnak el maguktól, az önök dolga, és remélem, van annyi eszük, hogy nem fordítják a fegyvereiket egymás ellen, mint ahogy az az előbb megtörtént. Ezen kívül inkább a férfiakat terhelném azzal, hogy magukon kívül kiváltképp a hölgyek testi épségére ügyeljenek.

Ekkor a biológus elröhintette magát. – Ez a fazon nem tudja, hogy miről beszél.

– Persze, mert nem látta, ahogy a nyakadba pottyantam és letepertelek.

– Megismételjük? – pillogott rám Sheldon, mire a mosómedvére néztem.

– Legyünk lényegre törőek, és told meg Mapacs hátsóját.

– A végén még előkerül az apacsok törzsfőnöke is – rámolta fel Mark Mapit az asztalra, majd hozzáfűzte: – És valami olyat csivitelnek az arák, hogy eltűntek a geológusok.

Gordon bólintott. – Igen, erről is említést akartam tenni, Phoebe Boyl és Raquel Serrano két napja eltűnt. Bár ez nem azt jelenti, hogy végleg, mert jó pár kilométerre innen hegyek vannak, amelyeket már az érkezésük napján is tanulmányoztak, ez pedig arra enged következtetni, hogy bármikor visszatérhetnek. De ne nyugtalankodjanak emiatt, mert az eligazítás után Chavez körbejárja a környező falvakat is, hátha ott vannak.

– Hála a Nagy Manitounak, már egy nyomkeresőnk is van – üdvrivalgott Mark.

– Ez nem mulatságos, Sheldon, a hölgyek a vulkanológia szakterületén is jeleskedtek.

– Félreértett, de így csak bővül a nők előfordulási helye, ami annyit jelent, hogy a földön, alatta, a kőzetekben, és a vulkánoknál keresgéljen Sasszem, már ha van itt ilyen.

– Te nem is vagy olyan hülye, mint gondoltam, és ez a Dykens sem annyira abnormális, mint hittem volna – vágtam Mark térdére. – Ne berzenkedjen, Gordon, elmélkedjen kicsit. A legtöbbünket Dykens küldött, miért? Cole majakutató, aki talált egy rég elfeledett várost. Ha ezt feltárja, az már magában érdem és szenzáció, ebben pedig a segítségére lehet a másik archeológus, Raman. Devin kristályszakértő; talán hallottak a kristálykoponyáról, ami föltárná nekünk a Föld és az Univerzum rejtélyeit – igaz, még meg kéne lelni hozzá a társait. Ide vonatkoztathatjuk a csillagászatot is, amelyet Liz Palmer képvisel, a barlangokhoz pedig geológusok is szükségesek. Mark, te, mint biológus, mit keresel itt?

Sheldon riadtan körbepillantott, aztán felcsillant a szeme. – Elmagyarázom. Mivel ez a Jaguár-központ, a jaguárok életét fogom tanulmányozni, s ha ez nem elég, az entimológiához is konyítok valamicskét, a gyengébbek utánanézhetnek lexikonban a jelentésének. Ezen kívül nagy teret engedélyeztek számomra az ismeretlen növények gyűjtésében, melyek alapos tanulmányozás után alkalmasak lehetnek ismert betegségek gyógykezelésére, de míg utánam küldik a fák meghódítására a hegymászó felszerelésem, megöregszem. Bár ne csüggedjenek, mert felpakoltak gyógyszerekkel is, sőt, ha valamivel nem boldogulnék, még mindig felvehetem a kapcsolatot egy kiváló egyiptomi toxikológus kollégámmal, aki a növényi és állati mérgek nagy szakértője, s aki helyett elfoglaltsága miatt engem rendeltek ide.

Régészemmel együtt kaptuk fel a fejünket, s már előre tudtuk, hogy Markra bármikor számíthatunk, közben Calderonra sandítottam. – Hát te, kérsz egy cigit?

– Gracias – nézett rám a mulatt. – Amúgy én buscador vagyok, azaz egy kalandor kincshajhász, aki Atlantisz kutatására tette fel az életét. Hát te, Niña?

– Én? Engem a misztika, mitológia, okkultizmus, spiritizmus érdekel, a mondákkal, legendákkal, eposzokkal is elboldogulok, sőt, médiumnak sem lennék utolsó.

– Ha valaki még nem ismerne – szólalt meg a spanyol nő –, a nevem Lolita de la Rossa, a Szeizmológiai Intézetből érkeztem, szakterületem a vulkanológia.

Calderon tekintete ekkor már az asztalon nyugodott, ahol nyakláncok, gyűrűk, régi, ékkövekkel kirakott érmék, fülönfüggők és apró szobrocskák kerültek elő a zsákból. Mapi turkált még egy darabig köztük, szaglászott, megpróbált megrágni egy fülbevalót, majd prüszkölt, öklendezett, s mivel az a torkára mehetett, nyelt egy nagyot, aztán lefelé igyekezett.

– Hiszen ez az én nyakláncom – ugrott fel Liz –, ez meg Canis aranybilétája, és a fél pár smaragdfüggőm… Hol a másik? Azonnal adja vissza, Calderon!

– Por favor, az nem én voltam, azt a mosómedve nyelte le – szabadkozott Alvarez.

Palmer szeme elkerekedett, s amikor megvető pillantással övezte Mapit, oldalba löktem a biológust. – Én, mint állatvédő, azt tanácsolom, hogy bármerre megy, kövesse ezt a gyönyörű ragadozót, és alaposan vizsgálja meg az ürülékét.

– Hogy én szarban turkáljak? Mit képzel rólam?

– Por qué no? Engedje át nekem ezt a lehetőséget – ajánlkozott a kalandor.

Raman viszont közelebb hajolt hozzá. – Ha még egyszer lopáson kaplak, megfojtalak.

Gordon mélyet sóhajtott, és fennhangon kijelentette: – Tehát az újonnan érkezetteknek elismétlem, hogy a munka végeztével a cenote melletti tóban lehet megfürödni biztonságosan, ami innen körülbelül félórányi járásra van, s amelyet a földalatti folyók töltöttek fel vízzel, az irtáson keresztül az ösvény odavezet. A bátrabbak a víznyelőtől tíz-húszpercnyi járásra lévő vízesést is választhatják, de legyenek körültekintőek arrafelé.

– Miért? Mi van ott? – sóhajtozott Devin a homlokát törölgetve.

– Azon túl, hogy odajár inni a fél állatvilág, a vízesésből folyók ágaznak le, melyek esőzések után megduzzadnak, és a földalatti folyók táplálják például a közelben húzódó mangrove mocsárt – taglalta Sasszem. – Ez pedig azt jelenti, hogy előfordulnak ott kajmánok, piranhák, mérges kígyók, békák…

– Mintha itt nem lennének – vágott közbe a kristályszakértő a sálját babrálva.

– Elegem van a sok lébecoló naplopóból! – tört ki végleg türelmét vesztve Gordon. – Ez nem turistaparadicsom, itt nincs semmi látványosság. Atlantisz nem itt süllyedt el, kristálykoponyát sem fognak találni, az állatokat pedig Dél-Amerikában nézzék meg!

A biológus felpillogott. – Pedig itt is található egy kimondottan mérges egyed.

– Nem vagyok kíváncsi a véleményére! – dörrent Markra Cole. – Holnap mindenki visszamegy oda, ahonnan jött. Máshol nézegetik a csillagokat, a pöfékelő vulkánokat, másutt keresnek kalandokat, űzik a mágiájukat vagy varázsolnak, mert én nem vagyok kíváncsi rá, és nem fogom pátyolgatni egyiküket sem. Épp elég gondom van maguk nélkül is, így is csak az utamban vannak, hátráltatják a munkámat, beleesnek a feltárt területeimbe…

– Csessze meg a gödreit! – húztam el a szám.

– Kutatóárok – húzta össze a majakutató a szemét, majd végighordozta rajtunk a tekintetét. – És ha valaki egy szóval is említi bárkinek, hogy itt ásatás folyik, felnégyelem!

– Nem fél, hogy kígyót talál a függőágyában?

– Ne fenyegessen, Sheldon, mert bogarászra sincs szükségem! – dühöngött Cole.

– De egyiptológusra van, si? – firtatta a mulatt bronzemberemre célozva, s az érintettre pöckölte a csikket, amit Raman egyetlen mozdulattal kapott el, s mivel még parázslott, két ujjával széttrancsírozta, de ezt már Gordon sem bírta idegekkel, ezért úgy robbant ki a szúnyoghálók tömegéből, mintha kint majaszertartást végeztek volna. Ekkor intettem régészemnek: menjen utána és csillapítsa le, mire a férfi szó nélkül elhagyta a terepet.

*

Mivel elég feszült volt bent a légkör, megpróbáltam oldani a felhevült indulatokat. – Figyeljenek, Ix-Mayorra Gordon talált rá, és talán az lenne a legjobb, ha segítenénk őt.

– Segítse őt a kórság! – mérgelődött a biológus, de elsiklottam felette.

– Mindegy, hogy ki miért ás. Ron például keresheti a kvarcát, Alvarez Atlantiszt…

– Az nem itt van, Niña.

– Akkor menj Belizébe.

– Nincs pénzem – adta meg magát Calderon. – Mit gondolsz, mire gyűjtögetek?

– Akkor az előkészületek módján majd lapátot ragadsz és túrod a sarat, Sheldon meg ellátja a sérüléseket, és néha lapátol egy keveset. Ez csak a látszat lesz…

– Tudod, Bogaram, engem akkor látsz lapátolni, ha én látlak téged ásni.

– Én meg lehullott meteoritokat keressek? – tűnődött a csillagász.

– Jó ötlet – mondtam bölcsen, és még tovább is folytattam volna, de kint izgatott hangokra lettem figyelmes. Ellebbentve a szúnyoghálót a két férfi alakját tanulmányoztam, akik tanácstalanul kuporogtak a kutatóárok közelében. Lassan egyenesedtek fel, komótosan lépdeltek vissza hozzánk, aztán a majakutató kerített egy kanna vizet, és nagyjából megtisztogatta azt a kerekded valamit, amit Raman szorongatott. Másodpercekig meredten néztem őket, s ahogy közeledtek, kibontakozott előttem a kristálykoponya.

Végül Gordon felpakolta a szúnyoghálót, félretolt az útjából, feljebb tekerte az asztalon pihenő lámpást, és a falapra helyezte az áttetsző ásványt. Néma csend keletkezett körülöttünk, csak Ron vadult meg azonnal, a kristályszakértő, de Chavez leintve őt halkan megjegyezte: – Bicskára és öngyújtóra lenne szükségem.

Amíg előbányásztam zsebemből a gyújtómat, Ramannak is előkerült ferde ívű hajlott tőre kíséretében rugóskése, amelyet Sasszem szó nélkül kivett a kezéből, beleállította a falapba, majd óvatosan ráhelyezte a kvarcot. Az emberi nagyságú kristálykoponyában készített horizontális lyuk úgy illeszkedett a szívós kés nyelére, mintha a kvarckristályt nyársra húzták volna. Kisvártatva az öngyújtó következett, amit indiánom pont az ásvány alá helyezett, így a lángocska behatolt az átlátszónak tetsző réteg mélyébe. Mindannyiunkat megbabonázott a látvány annak ellenére, hogy a kristályon elmosódott sárfoltok voltak, a belsejében pedig fekete, apró göröngyökhöz hasonló földkérgek éktelenkedtek. A koponya azonban maga volt a megtestesült élet, belső izzása egyszerre varázsolta rettenetessé, ugyanakkor misztikusan gyönyörűvé. Az üreges szemekből, a bemélyedő orrüregből, s az állkapoccsal ellátott szájból éles, vörösen izzó fénynyaláb csapott ki, így megborzongtam, s a többiek karja is libabőrös lett a lámpafényben.

– Ez a Végzet koponyája, vagyis a félelem szimbóluma – vetett keresztet Lola, majd megcsókolta hüvelykjét. – A Tepeyac-dombon megjelent Guadalupei Szent Szűz óvjon meg minket! Ne nézzenek a szemébe, mert átok ül benne!

– A halál árnyéka lebeg a központ felett – csatlakozott hozzá Calderon vigyorogva.

Tekintetemet így sem tudtam elszakítani a kristálykoponyáról, melyben a fény csapdába esett vadként reszketett, a láng imbolygása színekre bomló árnyalatokban pompázott, hogy a selymesen csillogó sugarak visszatükröződjenek a koponya áttetsző felszínén, ami maga volt a tökéletesség. Egy fura érzés ömlött szét bennem, s egyre erősebb lett: csábító, hívogató, féktelenül vad, és mégis kellemes. Erő áradt az ásványból, ami megfogott, vonzott, bár az ösztönöm azt diktálta: óvakodjak tőle, mert az imbolygó lánggal megvilágított kristállyal valami nem stimmel. Talán túl hamar került elő, talán túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Régészemre pillantottam, aki engem vizslatott, s akinek némasága azt sejttette, épp az jár a fejében, mint nekem. Ekkor Sasszem tenyere megremegett a koponyatető felett, s amint elhúzta onnan, én tettem rá a kezem. Tapintása hűvöset árasztott, aztán egyre melegebbé vált, később szinte lángolva izzott, mikor lesiklott róla a kezem, hogy más is hozzáférjen. Ezalatt a mélysötét dzsungelbe merült a tekintetem, ott is egy fekete árnyra. Az árny csak lassan öltött formát, majd egyértelmű alakzattá vált, amint a köderdő oltalmában türelmesen várt. Pillanatokkal később megmozdult, közelebb jött, átvergődött a letaglózott embereken, és megállt az ásvány fölött. Ráncos kezét gyengéden rátette a kvarcra, behunyta szemeit, mintha az összes porcikájával érezni szeretné a kristály erejét. Idősebb asszony volt, úgy hatvan körüli, mandulavágású szemei, magas homloka, s a valaha szép és fiatal rézbőrű arcba illeszkedő húsos ajak elárulta vérbeli mexikói eredetét.

Nem ismertem az asszonyt, mégis egy belső késztetés azt sugallta, hogy amint a nő sarkon fordul, siessek utána. Fürge, fiatalos járással érte el az erdő szélét, de hallhatta, hogy valaki lohol utána, mert hirtelen megfordult, így megtorpantam előtte. – Kérem, várjon!

Szénfekete szembogara az enyémbe hatolt. – Mi vett rá arra, hogy megszólíts engem?

– Az ösztön – feleltem rögtön –, és a tisztelet. Ismeretlenül is szánna rám pár percet?

Az asszony végigmért, tekintetében kíváncsian csillant meg a rászűrődő fény. Összébb húzta magán a ponchóra terített kendőt, közben szavai kísértetiesen áradtak az éterben: – Azt szeretnéd, ha mesélnék róla? Már annak az eredetijéről – mutatott a kvarcra.

– Tehát hamisítvány – szögeztem le –, de egy belső hang azt hajtogatja egyre hangosabban a fejemben, hogy maga tudja, merre található az eredetije.

– Az a belső hang téved – mondta nyugodtan.

– Ha valóban úgy akarja, téved – fűztem tovább a szavakat kétértelműen. Az asszony arca rezzenéstelen maradt, épp ezért nem hagyhattam annyiban. – Az ön szemében fiatal vagyok és tapasztalatlan, aki csak úgy megállítja önt, hogy a terhére legyen. Én mégis megkérem rá, pihenjen nálam egy keveset, mielőtt ismét útra kel, és kérhet bármit, előteremtem, csak a Végzet koponyájáról meséljen egy keveset.

– Gyere el te hozzám, szívesen látlak, bár van időm, leülhetek egy pillanatra nálad.

Gyorsan körbekémleltem, aztán a legközelebbi sátron állapodott meg a tekintetem. Betessékeltem az asszonyt, leültettem egy ládára, s percek múltán már hibiszkuszteával kínáltam. Megtudtam tőle, hogy ő a közeli falu sámánasszonya, Chilam, aki elég felvilágosult ahhoz, hogy haladjon a korral. Amint a beszélgetést sikerült az ősi koponyára terelnem, a sátor bejáratában bronzemberem jelent meg, mire Chilam, a jós őt is beinvitálta: – Gyere csak, fiam, gyere! Aki képes elszakadni attól a hamisítványtól, abban az emberben megtalálható a szellem ereje.

Felpillantottam a férfira, s egy alattomos kézmozdulattal kiküldtem volna, hogy tárgyaljon a kristályszakértővel az ásvány ügyében, amikor jelezte: ebből a szempontból már mindent elintézett. Míg Raman bemutatkozott és mellém telepedett, Mapacs is beténfergett, és némi turkálás után az asszony ölében keresett magának helyet, aki időközben rám emelte mandulavágású szénfekete szembogarát. – Tehát a Nagy Kristályra, azaz a lembalra vagytok kíváncsiak, ami sokak szerint mágikus hatalommal bír, szent, és ezredéveket átélt. Legendák keringnek róla, jók, rosszak egyaránt, ezek megoszlanak. Némelyek azt állítják, hogy az ősi koponya beszél; halkan, csendesen, mintha papok kántálnának, elárulja múltját, jelenét. Néha énekel is, és a kiválasztottaknak elárulja eredetét, vagy a világunk keletkezését, kezdetét. Ha ennek hiszünk, akkor a Föld legnagyobb ajándéka van a birtokunkban, a világ kincse, az Univerzum drágaköve, amivel kommunikáció útján elegyedhet szóba az ember. A lembalnak gyógyító ereje is van, boldogságot, kiegyensúlyozottságot, nyugalmat áraszt, békességet sugall, ezalatt a múltat, s a jövőt is feltárja. Ha egymagad maradsz vele, közben megtiszteled a fénnyel, különös dolgokat érzékelsz, ugyanis a fény feltárja a szépséget, tisztaságot, az anyagba foglalt szellemet, mert a kristálykoponya egy idő után izzani kezd, életre kel és kontaktust teremt veled. Ilyenkor a lángsugarak auraként ölelnek körbe, a fény pedig képeket alkot a lembal belsejében. Ezek eleinte homályosak, elmosódottak, de amint jobban belenézel, elmélyedsz az áttetsző rétegben, a képek élesednek, epizódokká állnak össze, végül egy egész képsor pereg le előtted. Kérdezned sem kell tőle, már válaszol, hiszen a felszínre hozza a tudatalatti éned, amitől felsejlik a szellem ereje, mert a Nagy Kristály a tudás őrzője, az élet kísérője, mely, ha kell, hatni képes a gondolatainkra, érzékeinkre. Előfordul, hogy néha elsötétülnek a jelenetek, ilyenkor az ősi kristály kísérteties árnyakat vet, melyet az évmilliók alatt kialakult fátylak képeznek, de ezek csak a fény imbolygására felelnek. A rossznyelvek szerint ilyenkor a lembal maga a megtestesült gonosz, és halált okoz. Egy régi hiedelem szerint akkor sötétedik el a Nagy Kristály árnyéka, ha segítségével átkot küldenek, vagy a halálát kívánják másnak.

– És ez hat? – kotyogtam közbe. – Elnézést, folytassa csak.

A szénfekete szembogarak ellágyulva Ramanról rám villantak. – Ne feledjük, hogy a halál néha a megváltást is jelenti, a koponya pedig figyelemfelkeltő, ezért faragták a kristályt ilyenre. Az élet és halál elválaszthatatlan egység, a sors, a végzet, s végül a beteljesülés döbbent rá minket, hogy milyen szerepet töltöttünk be e röpke idő alatt a Földön, hogy átlépjünk a végtelenbe. És milyen maga a halál? Azt mondják, senki sem tudja, de ha belenézünk a Nagy Kristályba, látjuk a túloldalt, mert a lembal épp oly áttetsző, mint a víz, a levegő, a lélek, a gázok, vagy mint maga az élet, ami csupán illúzió. Ezek viszont létező anyagok, melyek nélkül nem lennénk, hisz’ anyagból épül fel a lét, ehhez hozzátartozik még a fény és a felemelkedés. Mivel több dolog alkot egyet, így a kristálykoponyából is több van. Az ősi indián legenda szerint ez a bűvös szám: 13, de ez népcsoportokként változik. A közép-amerikaiak mítosza arról szól, hogy a 13 lembal roppant információtartalommal bír, melyek egy nap egymás közelébe kerülnek, és megmutatják az emberiségnek a bölcsességet, ami a túléléshez szükséges. Ez azonban csak akkor lehetséges, ha megérett rá az idő, és a Föld lakói nem élnek vissza vele, addig nem… Tulajdonképpen ki vagy te?

– Senki, csupán egy magyar – ismertem be.

– Mag-har? – rezzent össze a sámánasszony, majd fejet hajtott előttem. – Mély tiszteletem, lányom. Erről eszembe jut egy régi történet, amit az őseink feljegyeztek. Az Aranykor idején az emberiséget három kasztba sorolták: mágusok, harcosok és földművesek. Mi, maják úgy tartjuk, hogy a mágusok kasztja a mag-har, melyből a gyógyítók származnak, akik egy királyunk várandós feleségén császármetszést hajtottak végre, így megmentették a nőt és a gyereket. A mag-har mágusok szinte minden betegséget meggyógyítottak, titkos írással őrizték meg a tudásukat, egyesek szerint ők gyógyítják meg a mostani beteg világunkat, ha beteljesül a 7. prófécia, és a Földön a jelek megmutatkoznak, a 13 kristálykoponya pedig újra együtt lesz majd. Sokat szenvednek ők a sárember korában, de egyszer újra elhozzák az Aranykort a Földre, bár ezzel te is tisztában vagy, ugye?

– Igen – bólintottam –, a maják szerint a huni nép hozza el az Aranykort, akik kapcsolatban állnak az Univerzummal, mi pedig nem csak magyarok, hanem egyben hunok is vagyunk.

– Késő van, mennem kell – állt fel a sámánasszony zavartan, Mapit letéve az öléből.

– Kérem, Chilam – ugrottam fel nyomban –, honnan tudja…

A jós lecsavarta a lámpát és lejjebb vette a hangját, szinte suttogva felelt a még fel nem tett kérdésre: – Az ott kint egy tökéletes hamisítvány, amit hozzáértő kezek a XIX. században faragtak meg. Valódi kristály, de beszéd helyett csak Brazíliáról fecseg.

Amint az asszony kifelé indult, tovább faggattam: – És milyenek azok a képek?

– Mint az álmok, oly élethűek. Az álmok pedig válaszok azokra a kérdésekre, melyeket még nem tettünk fel… Menjetek innen mind, ne zavarjátok meg e szent hely lelkét, mert a szellemek dühösek lesznek, és gonoszságuk jeléül ránk bocsátják a gyilkost, köd formájában, amely pusztulást hoz a lakosságra. A gyilkos köd pedig a vétleneket sem kíméli, az ártatlanok épp úgy elpusztulnak benne, mint a vétkesek – lebbent a ponyva, és a sötétségben eluralkodott a csönd.

– Mágus – merengett bronzemberem, aztán más témára tért: – A legtöbb kristály Dél-Amerikából származik, sőt ez a nő úgy beszélt, mintha kívülállóként érintené őt ez az egész.

Lepillantottam rá. Igaz, csak a sziluettjét láttam, de így is megéreztem, hogy néz, ezért feltettem a nagy kérdést: – Figyelj, Raman, ha mégis kiderülne, hogy az a lembal ott kint valódi, te kinek hinnél? A szakértőnek vagy az ősi hitnek?

Halk sóhaj tudatta velem, hogy érdeklődési köröm túlszárnyalta a lehetséges válaszok áradatát, ennek ellenére régészem megfontoltan felelt: – A szakértők tudományosan próbálják megmagyarázni a dolgokat, tényekre alapoznak, a lehetőségekhez képest is minden legendát, misztikát elutasítanak. Az átlagemberek viszont…

– Én téged kérdezlek. Ne kertelj, egyenes válaszadást kérek – követeltem. – Utálom ezt a sok ködösítést, köntörfalazást, ami nálatok, régészeknél megy, s ami épp olyan, mint az egyiptomi piramisok esetében, hiszen azokban az ősrégi építményekben is kismillió járat van, melyek egy hatalmas labirintust alkotnak. És jobb, ha tőlem tudod, hogy a gízai Nagy Piramisban nem csak az Al-Mamun kalifa által vágott északi oldalon lehet behatolni, hanem délről, nyugatról és keletről is, és ezek a monumentális gúlák i. e. 10 500 körül készültek, sőt nem az egyiptomiak, hanem egy náluknál sokkal fejlettebb civilizáció készítette őket…

– Bizonyítsd be! – villant a férfi tekintete. – Az archeológia Egyiptomban épp annyira síkos talaj, mint Közép-Amerikában. Sokan belebuktak már a nagyok közül is, hidd el, például Allegro a Holt-tengeri tekercsek esetében, mert, ahogy a hírnév megszerezhető, épp oly könnyen el is veszíthető. A tudósok körében pedig nincs nagyobb érték a hírnévnél, főleg a bennfenteseknél nagy a tét, akik foggal-körömmel harcolnak a kialakult nézeteikért, és lehetetlenné teszik a szakmában mindazokat, akiknek más a véleménye, mint nekik, tisztelet a kivételnek. De ha már itt tartunk, azt is figyelembe kell vennünk, hogy az elismert tudósokat, akik a szakmában jelentősebb posztokat töltenek be, egyszerűen képtelenség megkerülni, ha bele akarsz kezdeni holmi kutatásokba, mert engedélyeket nem kapsz a kialakult véleménykülönbség miatt, ugyanis már leírtak. Én készséggel elhiszem, hogy a gízai piramisok ősrégiek, akár maga a Szfinx, csak bizonyítsd be!

– Oké, adj némi robbanóanyagot, és én, kis senki, még több bizonyítékot szolgáltatok számodra mindenről, sőt az egész társadalomnak, mint remélnéd.

– Nincs C-2-em, de tegyük félre az archeológiát, hisz’ te úgy kérdeztél engem, mint átlagembert – szűkült össze a férfi szeme a sötétben. – Egyiptomban az egyik kopt legenda szerint a Szfinx mancsa alatt létezik egy föld alatti kamra, s az ebből nyíló járatok elvezetnek a piramisokhoz… Valamennyi bejáratot varázslatos képességű szobrok őrzik, melyek az arra érdemeseknek utat nyitnak a felismeréshez… Halkan mondom ki a véleményem, de csak neked, és senkinek ne példálózz vele. Igen, szerintem is labirintusrendszereket hoztak létre a piramisok alatt annak idején, s egy-egy rejtett kamrában olyan titkos dokumentumok vannak, ami megváltoztatná az egész világ történelmét, a civilizációnk eredetét, és minden tézist megdöntene, amit valaha is felállított az emberiség. Hasonló dokumentumok lehetnek a Szfinx mancsa alatti Feljegyzések Csarnokában vagy a Titkok Termében is, és bárhol még a földkerekségen. Az elődeink viszont azt szerették volna elérni, hogy csak akkor jussunk hozzá ezekhez a forrásanyagokhoz, ha elérkezett a megfelelő idő, és elég okosak vagyunk ahhoz, hogy ott és úgy hatoljunk be a záróköveiken keresztül a járataikba, amikor tudjuk a megfejtést, továbbá pedig ne tegyünk kárt az építményeikben, alkotásaikban.

Mélyet sóhajtottam. – Na jó, mivel ez sehova sem vezet, legyen igazad. Én megértem az álláspontod, de ha így halad továbbra is az emberiség, elsiklunk mindaz mellett, ami ott van a szemünk előtt. Mit érdekel téged a hírnév? A dicsőség? Hova lett belőled a felfedező? Hova tűnt a kalandvágy, ami hajt egy régészt?

– Engem nem a hírnév érdekel, de ha ásatásokat akarok végezni, oda nem elég egy vagyonos támogató, oda engedély is kell, amit, ha leírnak, nem kapsz meg.

– Már a leleményesség is kiveszett belőled, hiszen mindig van másik út.

– Van, ha megfizeted az árát. Sőt, az életeddel is fizethetsz, ha egyedül vágsz neki a járatoknak és nem vagy elég figyelmes, ugyanis a felállított ősi csapdák pillanatok alatt ölnek. Meg aztán, ha a tekintélyed veszted a tudósok körében, eltengetheted másképp is az életed, hacsak ki nem tartasz az eredeti álláspontod mellett, és be nem bizonyítod a véleményed.

– Mindig van kiút. Akkor bizonyíts magadnak, ne másnak.

– Az nem megoldás, mert az archeológia nagyon sebezhető azoknak a régészeknek a kezében, akik a birtokukba kerülő anyagot nem osztják meg az emberiséggel, és nem hozzák nyilvánosságra azt – mondta nyíltan bronzemberem. – Nézd, Chris, tisztában vagyok vele, hogy te az utóbbi időben belevetetted magad a misztika, mondák és legendák különféle áradatába, mert a Sínai-félszigeten átélt kalandunk erre késztetett. Az is világos, hogy mint médium, az okkult tudományokban, a kultikus szertartások levezetésében is némileg jártas vagy, de bárhová vessen a sors, nem muszáj mindig ismeretséget kötnöd a környék sámánjával, boszorkánymesterével, shajkájával, mert nem mind veszi jó néven.

– Elképzelhető, hogy a jósok rébuszokban beszélnek, viszont ha kisilabizálod a szavak értelmét és alátámasztod a tudománnyal, illetve a kettőt összehozod valahogy, értelmes gondolatok és magyarázatok alakulhatnak ki.

– Akkor türelmesen várom a magyarázatot a sámánasszony gyilkos ködéről.

Megfogott: halvány gőzöm sem volt róla, hogy valójában mi lehet az. Közben Raman, kihasználva a bizonytalanságomat, lassan fölegyenesedett, szó nélkül és nesztelen ellépdelt a bejáratig, mire halkan megemlítettem: – Hiányoztál.

– Ebben reménykedtem – mondta csendesen, s mielőtt elnyelte volna őt az éjfekete dzsungel, hozzáfűzte: – Az a faragott kvarc félórával ezelőtt még nem volt a kutatóárokban, és még valami… Ez az ügy a tied, én nem segíthetek. Próbálj a magad lábára állni, nem lehetek mindig mögötted. A kalandorral vívott csatádból sem véletlenül maradtam ki, de vele szemben óvatosságra intelek.

Rettentően egyedül maradtam a sátorban, s hogy magányomat megosszam valakivel, fellebbentettem a ponyvát, aztán körülnéztem.

*

Mivel Ix-Mayort csak a csillagok világították meg, leszámítva a lámpafényben felsejlő területeket, így az esőerdőből hallatszó távolodó neszekre figyeltem, majd marokra fogva a bejárathoz támasztott machétét és elemlámpát a sámánasszony után eredtem.

Félóra múltán tehetetlenül kémleltem körbe a rengetegben, s hiába próbáltam tájékozódni, be kellett látnom, hogy végleg eltévedtem. A köderdőben áthatolhatatlan sötétség, nyirkosság és síri csend vett körül, és azt sem tudtam, hogy most maradjak-e vagy menjek. A lámpa fénycsóvájával segélykérőn villantgattam, mire felkacagott fölöttem egy madár, közben a nyaláb megállapodott egy nem mindennapi figurán.

Az alak cöveken állt tőlem tíz méterre, vékony testét összemázgálta fekete, fehér és vörös festékkel. Még a lábára is jutott fehér kence, amely nagyon hasonlított valamiféle csontformátumra. Ágyékkötőjéről kagylók lógtak le, még egy vidra is volt a derekára erősítve, csupasz mellkasát egy bőrről lelógó kajmánláb díszítette, hosszú hajába tollak voltak betűzgélve, magas homlokát bőrpánt ékesítette. A fazon karvalyorral, húsos szájjal és éles tekintettel rendelkezett, majd a kimondottan ronda ember érdeklődve közelebb merészkedett.

Eleinte sikítani akartam, s arra gondoltam, hogy hanyatt-homlok elrohanok, de mozdulni sem mertem, sőt még a szusz is bennem ragadt, annyira szörnyű látványt nyújtott. Amikor csak három lépés választott el minket, megelevenedtem: – Ott megállunk, és nem jövünk közelebb… Kérem, kannibál úr, én igazán hálás lennék, ha vacsora előtt útbaigazítana Ix-Mayor felé. Ha nagyon éhes, és a vidra sem kell, van nálam keksz, amit Mapinak tettem félre, de nem olyan rossz az íze, mint nekem, higgye el.

Mázga közelebb dugta a fejét, megszaglászott, az arca eltorzult, mikor a rovarirtó szaga az orrába hatolt, ekkor bevetettem ellene bájvigyorom. – Eltévedtem… Ért engem egyáltalán? Beszél valamilyen más nyelven? Mondjuk németül? Héberül? A latin és az arab sem rossz – mosolyogtam rá, de némán állt tovább, így lemondóan legyintettem. – Nem baj, én sem, de ha mégis, akkor Ramannal beszélgethet. Én Christina Webster vagyok, hát maga? Van neve?

– Van – húzta ki magát.

– Jézus! – hökkentem meg, mire megrázta lámpát szorongató kezemet.

– Nem Jesus, Tlatoani Chiccanmix, azaz Beszélő Kígyófelhő.

– Örülök, lenne kedves útba igazítani?

– A barlangom közelebb van, most inkább menjünk oda, mert jön az eső. Igaz, vendégre nem számítottam, de mindig örülök a társaságnak, úgyhogy szeretettel meghívom.

Mivel egyik archeológus sem világosított fel, az őslakosok barlangba való invitálási szokásairól, heves tiltakozásba fogtam: – Nézze, Turmix, én nem akarok vacsora lenni, a barlang az öné, és hülye leszek egy olyan helyre bemenni, ahol bármi történhet velem. Elvégre maga idegen a számomra…

– Itt maga az idegen, különben meg épp az előbb ismerkedtünk össze – következtetett helyesen –, és jobb, ha mellettem marad, mert a dzsungel éjjel veszélyes. Nem vagyok kannibál, megfőzni sem akarom, mert úgysem férne bele a fazekamba, sőt nőm is van, igaz, a pueblóban, azaz a faluban. Elbeszélgetnék még egy ideig, de az eső mindjárt esik, és mivel spórolnom kell a reszelt gyümölcs héjából készült festékkel, ami kék színű, és napokig megmarad, így ha megázom, az eső le fogja mosni ezt az átmeneti festéket rólam.

– Mit gondol a többnejűségről? – makacskodtam.

– Nőből elég egy is, én csak barátkoztam volna, de ha ez önnek teher… – nézett föl, és megállapította, hogy apró cseppekben eleredt az eső. Letört két lapulevelet, egyiket a kezembe erőltette, másikat a feje fölé ernyőzte, majd a pillantásomat kereste, s amint a tekintetünk összetalálkozott, bólintott. – Esernyő. Sietnünk kell, mert máris zuhog. A barlangomban kivárjuk a zápor végét, hazakísérem, és elugrom vadászni, így jó lesz?

– Áldozni szokott?

– Az istenek sem kérhetnek tőlem akkora áldozatot, mint maga, de szoktam. Olyankor gyertyát gyújtok, tüzet rakok, kopált és tömjént égetek, jobban kikenem magam, leülök és kántálok. Ne aggódjon, ha meg akartam volna ölni, már rég halott lenne, mert én ezzel dolgozom – nyomta markomba a fúvócsövét. – Az pecsételi meg a barátságunkat, hogy ezt önnek adom, de most siessünk, mert lekopik a festék.

– Belevalót nem kapok? – érdeklődtem, de Turmixnak tényleg sürgős lehetett, ha futva közlekedett. Rohantam utána, s elemlámpám cikázó fénycsíkjában csak arra kellett ügyelnem, hogy egy olyan fehér csontváz után loholjak, akinek lapulevél van a kezében.

Pár perc múlva mintha valamilyen visszfény keletkezett volna, amin megcsillant a lámpafény, így megtorpantam. Terepjárót kerestem, de még időben rádöbbentem, hogy csak érzékcsalódás lehetett. Az őserdő buja rengetegében nemhogy terepjáró, de még én sem boldogultam, gyalog. Sietve kapkodtam a lábam Chiccan nyomában, aki megfordult, nekem adta a levelét, fölmászott egy sziklára, és modern indián lévén fölsegített a barlang bejáratáig, majd befelé intett. – Legyen üdvözölve, jöjjön beljebb, de csak óvatosan.

– Itt lakik? – követtem a nyüzüge férfit, aki egy folyosókból álló járaton vezetett végig, majd megtorpant, orrlyukai kitágultak, akár a vadnak, és körülsandított az otthonában.

Módszeresen futtatta végig a szemét a barlangban, közben leoldotta a derekáról az odarögzített vidratetemet, elvette tőlem a lámpát, a dögöt pedig elhajította. Szállt a vidra, s amint nekicsapódott a falnak, hirtelen egy hosszú, vaskos test lendült a levegőbe, hogy lezuhanva azonmód rátekeredjen az áldozatára. Még azt is hallani véltem, ahogy ropognak a csontok, amikor Turmix megbökdösött: – Ez egy ötméteres boa, még kisdednek számít, el niño, és távollétemben ő őrzi a kérót, amíg beteg. Én Pumbunak hívom, de néha Cholannak is nevezem, ez majául annyit jelent: ég, négy, kígyó, folyó… Választhat, ami tetszik.

– Helyes – pillogtam a barnáspiros, fekete-fehér foltokkal ellátott hüllőre, és odébb hátráltam, mire az indián tüzet rakott, meggyújtott pár gyertyát, és újrafestette magát. Ezalatt körbeforogtam. A barlang mészkövét a legtöbb helyen kristálylapok ékítették, s ahol a kvarcban törés volt, annyiszor verte vissza a sugarakat, így fényár borította a csarnokot. A földön liánokból font függőágy és fából faragott szék, obszidiánfigurák, könyvek, újságok, magnó. Amint halk mexikói zene áradt a térben, Chiccanra néztem. – Látom, nem unatkozik, valóban tetszik, isteni hely.

Ekkor Turmix a liánszékre mutatott. – Üljön le. Tudja, az az igazság, ha elegem van a nejemből, ide jövök, neki meg azt mondom, hogy a városban van dolgom. A város viszont zajos, itt meg legalább nyugton vagyok. Majd a jövő héten ráérek bemenni, ott eladok a külföldieknek pár arany obszidiánból faragott díszt, aztán visszatérek rendbe tenni a ház környékét. Nem zavarja a zene? Már az okarinára gondolok, amit igen kedvelek.

Megráztam a fejem, erre Chiccan egy szatyor földimogyoróval ajándékozott meg, és a szemembe nézett. – Mi köze van Ix-Mayorhoz és a táborhoz?

– Nem sok – feleltem őszintén –, de maga sem véletlenül hívott ide engem, igaz?

Mázga a falnak dőlve keresztbe tette a lábait, és belekezdett a mondókájába: – A kutató régészek azt hiszik, hogy senki nem tud a romokról. Mind azt gondolják, hogy mi, maják, maradiak vagyunk, pedig sokkal többet tudunk a világról, mint ők maguk. Az ősi város közelében több út vezet, amin járni szoktunk, de a Jaguár-központot mindannyian tiszteljük, nem háborgatjuk, s főleg nem túrjuk. A hagyományainkat megőriztük, megtartjuk az ünnepeinket, nem feledjük dicsőséges múltunkat, és mindezzel együtt is oly keveset tudunk. Az ősök tanításait elégették a spanyol hódítók, az inkvizítorok, a bevándorlók és papok, akik behurcolták ide a különféle nyavalyáikat. Ezen kívül majdnem kiirtották a népet, mert barbároknak tartottak minket, ugyanis a hagyományaink alapján a hitvilágunk más vallásban gyökerezett, de mi alkalmazkodtunk. Igen, hoztunk annak idején áldozatokat, emberéleteket kínáltunk fel az isteneknek, de abban az időben a földkerekségen még rettentőbb kínhalált haltak nők és férfiak egyaránt. A máglya, az akasztófa, kerékbetörés, felnégyelés, egyéb kínzószerszámok az ókorban és középkorban más földrészeken kegyetlenebbek voltak, s már akkor működésbe léptek, ha a szomszédra ujjal mutogattak. Gyertya van az ablakban, nosza, bélyegezzük boszorkánynak… Mindegy, a történelem visszafordíthatatlan, csak a tudósok agya maradt olyan makacsul gyatra, mint abban az időszakban.

– Igen, manapság is a tényekre alapoznak, csak a bizonyítékokra adnak, mereven elutasítják a megfoghatatlant, de azért fejlődünk – csak épp rossz irányba.

– Látom, egy hullámhosszon vagyunk, és ne értsen félre, ennek így kellett történnie, ezért pedig nem utálom a spanyolokat, sőt senki mást sem ezen a földkerekségen.

– Azonos téziseket vallunk, de azt én is nehezményezem a tudósoknál, hogy elfogadják azt a teóriát, miszerint egy nálunk fejlettebb elme emelte az egyiptomi vagy közép-amerikai piramisokat, a Szfinxről nem is beszélve, mégis tudatlan, barbár hordáknak titulálják őket.

– Ha nem tudós, akkor mit keres a táborban? – csillant meg Turmix szemében a fény.

Végigfuttattam tekintetem Chiccan összemázgált testén, s kérdésre kérdéssel feleltem: – Ha nem akar tőlem semmit, miért hozott ide?

A műalkotás megnyalta ujját, hogy kijavítson egyenesre egy szétkenődött csíkot. – Maga sem olyan ostoba, mint amilyennek látszik. Csak azt furcsállom, hogy még nem kérdezett a kristálykoponyáról. És tudja, mit nem értek? Ha az indiánokat begyepesült elméknek tartják, akkor miért keresik fel őket, hogy meséljenek a lembalról, az ősi tanításokról…

– Tévedés, mert csak az olyanok jönnek érdeklődni a témáról, mint én. Továbbá, mit tud az ősi lembalról? Beszéljünk nyíltan, a falujában van?

– Nincs ott. A kristálykoponya őrzője vigyáz rá, aki biztonságos helyen tartja.

– Találkozhatnék az őrzővel? – Amint Turmix nemet intett, felsóhajtottam: – Rendben, az idő úgyis lassan elérkezik arra, hogy mind a 13 kristálykoponya előkerüljön, és ne legyen igazam, ha azt mondom, hogy már így is késő. Az emberek nem fognak megváltozni, a civilizációnk már rég tönkrement, de félre a pesszimizmussal, a borúlátással, inkább higgyünk. Mesélne, mondjuk, a Mayor elhelyezkedéséről?

– Az elveszett város nem véletlen maradt ennyi ideig rejtve az emberek szeme elől. Azon kívül, hogy benőtte a dzsungel, indák tekeredtek a kövekre, épületekre, Ix-Mayor túl jó terepviszonyokkal rendelkezik. Aki a Jaguár-központban lakott és ismerte a környéket, biztonságban érezhette magát az idegen hordák, a vad barbár törzsek és egyéb nemkívánatos személyek ellen. Gondolja el! Adva van egy olyan terep, melyet körülölelnek hegyek, mocsarak, sziklás erdők, odébb óriási vízesés, ami elemi erővel vájja a barlangrendszereket. A legalkalmasabb hely, hogy az emberek letelepedjenek, lecsapolják a mocsárt, elvezetve a zubogókat víznyelőket hozzanak létre, a kőerdőből labirintust készítsenek, és várost teremtsenek egy olyan helyen, melyet elfed a bozóterdő.

– Labirintust mondott? – érdeklődtem.

Chiccan rám nézett, aztán hozzátette: – Mészkő alkotta csatornák húzódnak a romos épületek és kövek alatt, a kőerdőben pedig barlangrendszerek kanyargós sora hálózza be a területet, ahol az őseink titkos szertartásokat végeztek. Ám ezt a komplexumot úgy tervezték, hogy aki nem ismeri a járást, az elvesszen, és soha ne találjon vissza a felszínre, így általában eltévedtek a sziklaerdőben, mert csak a beavatottak ismerhették ezeket az útvesztőket. A papok épp olyan fondorlatosan alkották meg a város alatt hosszan elnyúló rendszereket, mint a titkos átjárókat a kőerdőben.

– Mi az a kőerdő – vetettem közbe –, és hol található?

Mázga felhúzta egyik lábát, karjával rátehénkedett, majd belekezdett: – A sziklaerdő nem messze van innen. Évezredekkel ezelőtt alakította ki a lezúduló víz szakaszos vízesés formájában, de a trópusi eső is ezredéveken át faragta feltartóztathatatlanul azokat a mészköveket. A víz behatolt a sziklarepedéseken, s addig-addig vájta, tágította a járatokat, míg pengeéles sziklaképződmények keletkeztek fent, lent pedig szabálytalan és keskeny, kacskaringós fallal védett szűk ösvények. A zúgók az idők folyamán patakokká szelídültek, mert a folyamatos eső okozta áradás miatt megduzzadt folyó újabb repedésekre lelt, és gigantikus aknarendszerben eltűnt a föld mélyében. Ha ott fölmászunk egy faóriásra, a megkövült erdőből csak borotvaéles csúcsokat látunk, míg lent egy pokoli labirintussal találjuk magunkat szemben, ahova kizárólag a beavatottak merészkedhettek. A puha mészkőrétegeken még manapság is átszivárog a víz, és a trópusi eső most is formálja a már több száz kilométernyi barlangjáratokat. Néha a járatok egy része óhatatlanul beomlik, s újabb átjárókat vagy torlaszokat teremt, így folyamatosan változik a kőerdő. Némelyik szikladarab akár a 30-40 méteres magasságot is eléri, de a föléjük tornyosuló növényóriások a duplájára nőttek, így a lombkoronáikkal betakarják őket. A lombsátron áthatoló napfény azonban még így is perzseli néhol a sziklák magasabb pontjait. A legtöbb fa óriásgyökeret ereszt a föld mélyébe, ezek elzárják az utat egyes helyeken, de a lengőgyökerek között néhol át lehet jutni, bár oda már lámpa szükséges. Amikor valaki a kőerdő egyik végéből a másikba akar eljutni, kénytelen átkelni a borotvaéles csúcsokon, hacsak nem tud repülni, ágakon közlekedni, vagy nem ismeri a komplexum útvesztőjét. A csúcsokon viszont nem lehet hibázni; a sziklaerdő kérlelhetetlen és kíméletlen, mert hiába akadnak a kezedbe liánok, indák, ha megcsúszol vagy rosszul lépsz, véged. Az útvesztővel is próbálkoztak már néhányan, de legtöbbnyire eltévedtek, hisz’ nem ismerték a titkos utat. Az eltévelyedett ember pedig kővé válik, ha el nem nyeli őt a Kátrány-tó vagy fel nem falja őt a sziklában élő démon. Az erdőben rejtőzködő banditák közül is kísérletet tett ott egy-kettő, akik meg voltak győződve róla, hogy a sziklajáratok mélyén kincsek vannak elrejtve.

– És tévedtek? – tudakozódtam.

Chiccan megcsóválta a fejét. – Nem, de a kőerdőbe jobb, ha nem merészkedik senki. Én sem szívesen járok arra, pedig van amulettem, ami megvéd a szellemektől. Szükség van az effélékre, ugyanis némely állat könnyen láthatatlanná válik, például az iguána, amely a démonok előhírnöke. Az őseim hite szerint a sziklavárost szellemek lakják, kegyetlen árnyak, melyek gonosz erő birtokosai. A legenda úgy tartja, hogy az elődeink oda temetkeztek. Az egykori vezérek, harcosok és papok csontjait ott rejtették el a kincseikkel együtt, s hogy a lelkük zavartalanul meglelje az utat a másik dimenzióba, a papok szövetséget kötöttek az istenekkel. Áldozatot mutattak be Chalnak, a Vízistennőnek, és férjének, Chacnak, az Esőistennek, azaz Tlalocnak, hogy lépjenek kapcsolatba a többi istennel, és együttesen jelenítsék meg a labirintust védő szellemeket, akik őrzik a kegyhelyet. A Vízistennő azonban nem hallgatta meg a könyörgést, így az emberek további áldozatbemutatásra kényszerültek. Még több foglyot nyúztak meg, asszonyok garmadát dobták a kútba, emberi szíveket téptek ki, gyerekeket véreztettek el, százakat öltek le rituális nyilazással, és ezrek koponyáit tűzték nyársra, mikor megdörrent az ég, s az Esőisten felemelte a fejét. Ekkor az égbolt vérvörössé vált, majd elsötétedett, amikor Chac előhívta a vihar és mennydörgés istenét, aki fölkeltette az élet és halál istennőjét. Coatlicue feketére varázsolta az eget, melyből vörös eső hullott, s mivel ez az áradat eltűnt a sziklarepedésekben, előjött a Denevéristen, hogy meghallgassa, mit kérnek az emberek az áldozatbemutatásért cserébe. Miután az istenek megtárgyalták az ügyet, elküldték Kamatzotzot denevér képében, hogy átadja az üzenetet az alvilágnak. A föld alatti világ ura, vagyis a pokol urának parancsára felküldték a kőerdő fölé Tekusziztecatlt, az arrogáns istent, aki eleinte nem engedelmeskedett, mert tépte a lombokat, árvizet bocsátott a földre, de a vihar ura megszelídítette őt, így Hold képében kénytelen volt megjeleníteni a szellemeket, melyek kíméletlenül elpusztítják az arra járó eltévelyedetteket, ha a sziklák közé keverednek. Az emberek és istenek szövetségét azzal pecsételték meg, hogy az idők végezetéig megtartják az istenek a kötelességeiket, s hogy ezt nem felejtik el, jeleket bocsátanak a Földre, azaz éjjel Hold képében Tekusziztecatl őrzi a helyet, Kamatzotz denevérként ellenőrzi a környéket. Amint beköszönt a pirkadat, előjön a pokol ura, Hun Achab, az Esthajnalcsillag, majd később a Napisten festi vörösre a sziklákat, közben az Esőisten megsiratja a holtakat, aztán hitvese, a Vízistennő lehatol a pokolba, hogy újra fölküldje Hun Achabot az égre. Azt is mondják a vének, hogy a labirintus legrejtélyesebb útja egy titokzatos föld alatti szentélyhez vezet, de a Kut a szellemek fénylő őrei vigyázzák és oltalmazzák. Azt is rebesgetik még, hogy aki megpillantja a fényőröket, keserves kínok között hal meg, mert akit megérintenek, azoknak a kezén különös, nyílt sebek keletkeznek, és pokoli szenvedést élnek meg, mielőtt a túlvilág befogadja őket.

– Mi az a gyilkos köd, Chiccan?

– Az a gonosz erő, amitől őseink a leginkább féltek. Ha a szellemek már nagyon megorroltak ránk, akkor egy hatalmasat lehelnek, s a halandók rögtön holtan rogynak a földre. Kíméletlen gyilkos a köd, ugyanis figyelmeztetés nélkül, gyorsan jön, hogy legyőzzön minket, közben észre sem veszi az ember, de már bénultan hever a földön, és vége.

– Olyankor senki sem menekülhet meg?

– A köd válogatás nélkül pusztít, bár maradnak néha túlélők. Ők azt mesélték, hogy volt, akit álmában ragadott el a halál, míg a fölötte állót el sem vitte; akadt olyan is, aki a segítségére sietett a talajra omló gyermeknek, s amikor lehajolt érte, nem kelt fel onnan többet. Az ősök üzenete az ilyen esetekre az, hogy a fák teremtményei és a víz élőlényei a köd túlélői, ám ha felemelkedsz, megeshet, hogy neked is megkegyelmeznek.

Valami megfogalmazódott bennem, ami még nem tört a felszínre, ezért felálltam és kiballagtam az előtérbe. Kint még zuhogott, bár már csendesebben esett, de ez Turmix testfestésére nézve veszélyes lehetett, így leültem a barlang bejáratánál húzódó sziklaperemre, s a mellém telepedő indiánra tekintettem. – Dykens, a főnök, a lelkemre kötötte, hogy kezdetben mindig vegyem fel a kapcsolatot az összekötővel, aki amellett, hogy némi információt szolgáltat az adott ügyről, kiválóan ismeri a terepet. Szerintem ez megtörtént, s ha te vagy az összekötőm, akkor tegeződhetnénk.

– Nem utasítom vissza.

– A Mayorban feltűnt egy kristályból készült koponya.

– Arról nem tudok semmit, noha a kvarc használható a kapcsolatteremtésre – halászott ki a hajából pár darab fúvócsőbe való nyilat, és a tenyerembe pottyantotta a tollpihékkel ellátott, hegyesre faragott fapálcikákat. – Mivel eláll az eső, ezt vedd magadhoz. Használati utasítás a következő: a pihékre figyelj. A nyíl végébe tűzött fekete pihe azt jelzi, hogy a nyílhegy halált okoz, mert curaréba van mártva, azaz méregbe. Ezt a mérget a stychnoscserje kérgéből főztem, ami más növényi nedvekkel keverve hatásos. Hatóanyaga a curarin, ami megbénítja a légzőizmokat, s épp úgy fulladást idéz elő, akár a gyilkos pók- vagy kígyóméreg. Ha egy ilyen nyíl súrolja a tested, akkor már keresztet is vethetsz. A kék pihés csak altatólövedékként szolgál, és olyan helyre tedd őket, ahol nem okoznak kárt benned; mondjuk, dugd a nyilak hegyét a fúvócsőbe.

Az eső már csak csepegett, s amint Chiccan magához húzta az íját és felvette a ponchóját, távoli füttyszó hangzott fel, mire a dzsungel elcsendesedett, erre finoman oldalba löktem csúnyácska partnerem. – Szeretném, ha megismételnéd az előző füttyszót. Lehet róla szó? Ugyanis engem keresnek.

– A tukán madár hangja szebb, de legyen – füttyentett akkorát Turmix, hogy majd’ berepedt a dobhártyám, ezután lesegített a sziklákról, és elindultunk, hogy jó útra térítsen.

Az erdőben kontúrok alapján tájékozódtam és átkoztam magam, hogy ilyenkor kell gyűjtögetnem holmi gombákat, de azért lépést tartottam az indiánnal, aki ledermedt, egyenesen előre nézett, így megtorpantam én is, hogy belekémleljek a dzsungelbe. Régészem tétovázását félretéve elhajtott maga elől pár levelet, és szó nélkül elém lépett. – Minden rendben?

Bólintottam, majd bemutattam őket egymásnak. – Chiccan, bronzemberemet szólíthatod Ramannak, vagy ahogy akarod, elvégre kismillió neve van.

Turmix nem szólította őt sehogy, a férfi viszont lámpájával végigpásztázta indiánom testén a titkos jeleket, akárha hieroglifákat olvasgatna, csak megfejtésre nem lelne, aztán megfontoltan kezdeményezett: – Lekötelezett, hogy vigyázott rá helyettem, s ha az elveszett város felé járna, nyugodtan keressen meg.

– Ahol szükség van rám, ott leszek – fordult sarkon Mázga, és elnyelte őt az éj sötétje.

– Helyes fickó, elismerésem – lépdelt nyomomban az archeológus, és sértett önérzete megkövetelte, hogy érdeklődjön felőle: – Hol szedted össze?

– Ő talált rám, amikor eltévedtem, és rá igazán nem kell féltékenykedned.

– Akkor jó, ugyanis ez a testfestés, illetve a jelek is elárulták róla, hogy…

– Ne becsüld le!

– Eszemben sincs. Ahelyett, hogy vetélytársnak tekinteném, barátságos leszek, és előrebocsátom, harcba sem bocsátkoznék vele, mert a nyilai hamar ledöntenének. Tudod, a haverom mérgekkel foglalkozik, és ragadt rám a tanulmányaiból valami, így főleg a Közép- és Dél-Amerikában ismert curare jutott az eszembe róla, ami elég veszélyes.

– Nem féltelek – kínáltam meg Ramant mogyoróval. – Ha a kobraméreggel elboldogulsz, a curare is menni fog.

– Chris, az nem kétséges, hogy én gyengéd érzelmeket táplálok irántad, az ígéreteim pedig élethosszig tartanak, épp ezért nem szívesen veszítenélek el, bár, ha úgy alakulna…

– Aha… Én meg azt hittem, hogy a férfiakban lakozik valamiféle küzdőszellem. Mivel ezt tapasztaltam nálad, most olybá veszem, hogy lassan leánykérésre kerül sor, de még nem szándékozom férjhez menni, hiába is udvarolsz ilyen szerényen.

– A leánykérést nem így oldanám meg. Először is kasmíri csillagzafírt kapnál tőlem…

– Hol van? – éledtem.

– Miért? Hozzám jönnél?

– Eljegyzési gyűrűben a zafír nálam már nyerő, ahhoz ugyanis egy gyönyörű legenda fűződik. Úgy tartják, hogy a csillagzafírban vagy a csillagrubinban három jótündér lakozik, akiket bezártak oda, őket úgy nevezik: hit, remény és sors. Ezek a tündérek mindent látnak, hallanak, tudnak, az eseményeken nem változtathatnak ugyan, de figyelmeztetnek a veszélyre, s ennek alapján a kő birtokosa sikeres lesz. Szóval jöhet…

Bronzemberem időközben lemaradt mellőlem, így hátranéztem. Raman zsebre dugott kézzel a legközelebbi fát támasztotta, hogy az ki ne dőljön a helyéből, ezalatt félmosolyt produkált, és titokzatos árny suhant át az arcán. – Ezek szerint most elvárnád tőlem, hogy utazzak Felső-Egyiptomba, ott keressem meg a Zabara-hegységet, mert ugye ott búvik meg Sába királynő bányája, amit azonnal szétszedhetek, és onnan hozzak egy követ.

– El, de jó sokáig várhatnék, két okból is. Az ehhez kapcsolódó legenda szerint a bányában gonosz és ártó szellemek vannak, meg különben is, a Vörös-tenger az most nagyon távolinak tűnik, bár, ha utad Burmába, esetleg Indiába vinne…

– Hagyjuk Indiát – komorodott el a régész. Ellökte magát a fától, elhajtotta az előttem tornyosuló levelet, és a piramisomra intett. – Ott fönt találkozunk, hozom Markot.

*

Épp elpakoltam a gombáimat és várakozva letelepedtem egy vékony padrendszerre, amikor lihegés csapott fel, aztán bronzemberem intése: – Vigyázz!

– Az istenit, mi volt ez? – röpült be egy árny széttárt karokkal, és elvágódott előttem.

– Tönkretetted a biztonsági rendszert, amit damilból készítettem.

Amint Raman összeszedte Markot és elhelyezkedtek a rezidenciámban, megpróbáltam felkelteni az érdeklődésüket: – Állítólag a vízesés közelében kőlabirintus található.

– Ez hülyeség, Bogárka, mert helikopterről vagy repülőről látni lehetne, akkor pedig már rég fölfedezték volna ezt a területet – húzta el a száját a biológus.

– De ezeket az éles sziklanyúlványokat befedi az esőerdő. Egy helyi indián azt mesélte, hogy az ősei valaha oda temetkeztek, manapság meg szellemek őrzik azt a helyet.

– Szellemek? – nevette el magát Sheldon, közben Raman töretlen éberséggel figyelt. A biológus gúnyos kacajára előadtam a kőerdő legendáját, mire a férfi magyarázatba fogott: – Na, igen, istenek. Ha ép ésszel gondolkodsz, világossá válik az indiánod históriája, ami lefordítva annyi, hogy a papok napnyugtakor fejezték be az áldozatbemutatásokat és összegyűltek abban a kőmetropoliszban. Ezalatt az alkony vörösre festette a sziklákat, míg a távolból vihar érkezett, amely elsötétítette az eget. A trópusi viharokat általában heves szélrohamok előzik meg, melyek tépik, marcangolják a fákat, cserjéket, bozótokat és az aljnövényzetet. A dzsungelben tömegével fordulnak elő orleánfák is, amik bordó bogyókat teremnek, ebből meg rettentő jó minőségű vörös festéket lehet előállítani. Tehát a sziklavárosban is lehetnek orleánok – ha nincsenek, akkor a bogyóit odahordta a szélvihar, az eső pedig elkezdte kimosogatni belőle a vörös festékanyagot, amely néha tényleg olyan, mintha vér folyna. Ez a vörös lé befolyhatott a sziklarepedésekbe, a csimpaszkodó denevérek így kénytelenek voltak néhol helyet változtatni. Továbbá, a lenyugvó nap alkonyatkor az örökkévalóságig vérvörösre fogja festeni a sziklákat, a hold is feltűnik éjjel a tiszta, csillagos égen, és hírnöke, az Esthajnalcsillag is, amely a hajnalt és a naplementét jelzi. Ez a körforgás pedig eltarthat egészen az idők végezetéig.

– Amely már közel van – jelentettem be hidegen, mire Sheldon megdermedt, így megcsóváltam a fejem. – Hát nem érted? Minden így történhetett, de…

– De a vének kiváló csillagászok is voltak – kapiskálta eszmefuttatásom Raman –, és megadták a világvége évének pontos dátumát. Csakhogy van egy kis gond, mégpedig az, hogy ezek az ősök 52 éves időciklusokban számoltak.

– Gyerekek, miről beszéltek? Várjatok egy csöppet, lemaradtam.

– Figyelj, Mark – magyaráztam –, a maják szerint 2012. december 21-én lesz a világvége. Előtte azonban mind a 13 kristálykoponyának össze kell gyűlnie, melyek által roppant tudás birtokába jut az emberiség. A lembalok nem mentik meg az életünket, mégis utat mutatnak a túléléshez, tehát válaszút elé kényszerítenek. Közben megtudhatjuk a faragott ásványoktól, miért pusztultak el az előttünk élt civilizációk, hogyan keletkezett az élet, honnan származunk, mi van a halál után és a többi, bár ahhoz még nem vagyunk elég érettek, hogy a kvarcok intelligenciáját befogadjuk, így várnunk kell, pedig a vég közeleg.

– Miért nem vagyunk elég érettek rá? – borzadt Sheldon.

– Mert amint a kezünkbe kerülnének ezek a faragott hegyikristályok, egymás ellen fordítanánk a tudást, a hatalomért ölnénk, pusztítanánk, így a Földön ez a civilizáció is épp úgy kihalna, mint az a nálunknál sokkal értelmesebb négy vagy öt, amely anno előttünk élt.

– Erről hallani sem akarok, én ugyanis vén trottyos szeretnék lenni, aki ezerdioptriás szemüveggel réved a világba és azon őrjöng, mit művelnek körülötte a dédunokái, stimm?

Ezután rajtam volt a megrökönyödés sora, de nem annyira, hogy a keletkezett néma csöndet meg ne szakítsam: – Na jó, kérek egy ollót.

– Minek?

– Hogy elvágjam ezt a nyomasztó feszültséget. Különben is, az a kőerdő nem véletlen lett megemlítve. Ha átvergődnénk a labirintuson, eljutnánk egy barlanghoz, melynek a mélyén akad egy titkos szentély. Az mindegy, hogy a szentélyt fényőrök őrzik, s aki megpillantja őket, kínhalált hal, de ha ott is átjutnánk, szerintem megtalálnánk az ásványt… Ki tart velem?

Régészem felemelte a mutatóujját, és előbújt belőle az óvatosság: – Elmondtad, hogy az indiánod barlangban lakik egy ötméteres nyamvadt boával, különféle kvarcokkal, és obszidiánokat farag, de mi van akkor, ha kapcsolatban áll a gerillákkal, s csak el akar csalni a Mayorból holmi süket dumával? Ez kicsit veszélyes, és itt nem a szellemekre vagy fényőrökre gondolok, hanem a környékre. Meg aztán a labirintuson hogy jutsz át? És vissza?

– Húzom magam után Ariadné fonalát, ugyanis akad cérnám. Ha elfogyna, biztos arrafelé is vannak még indák, Mark rádiójával meg elijesztjük a szellemeket, netán diskurálunk velük.

Raman megingatta a fejét. – Chris, ez nem járható út, ezt te is tudod, inkább hegymászófelszerelésre lenne szükségünk.

– A főnök is küldhetett volna Webster helyett, mondjuk egy barlangászt, bár meg fogtok lepődni, mert a kalandornál nem csak hegymászófelszerelés van, de én még búvárruhát is láttam a pakkjában, amikor átkutattam – vonta össze a szemöldökét Mark. – Tehát ez a Calderon nem csak a vízben keresi Atlantiszt, még a hegyeken, sziklákon is megnézi, hátha partra vetette az áramlat.

– Hadd keresse, itt most az a kérdés, ki tart velem – éltem bele magam – hiába, mert nemet intettek, így mélyet sóhajtottam. – Rendben, akkor mire kell ügyelnem?

– Mindenre – taglalta Sheldon. – Először is ott a dzsungel, ahol egy pillanatra sem lankadhat az ember figyelme, főleg, ha azt az istenek felszórták éles kövekkel, telerakták szellemekkel, és néhol még pár fényőrt is elrejtettek. Szerezz köteleket, az a fáramászáshoz elengedhetetlen, emellett még egy nyílpuskára is szükséged lesz, amivel fellőheted a köteget, aztán rögzítő, heveder, és még sorolhatnám, közben vigyázz a honos élőlényekkel is.

Ha Mark tudta volna, hogy már a fáramászással hadilábon állok, hát kínjában vinnyogott volna a röhögéstől. Raman viszont mindezzel tisztában volt, de egy árva szót sem szólt, így ismét a biológuson volt a sor: – Amióta említetted a rádiómat, nem hagy nyugodni valami. Mivel én is tartok a fura jelenségektől, játsszuk azt, hogy én mondok egy történetet, a legendaszakértőnk pedig kérdések nélkül vágja rá az idevonatkoztatható misztikát.

Sheldonra néztem, aki bronzemberemre pillogott, majd vissza rám, és vallott: – Amit most elmesélek, úgy egy órája történt meg velem, és ne tartsatok miatta tiszta hülyének. Miután Raman elindult a keresésedre, azzal vacakoltam, hogy felverjem a sátram, amit Sasszemtől kaptam, közben bekapcsoltam a magnómat – bökött a készülékre, és tovább fűzte a szavakat: – Persze halkan szólt, nehogy zavarja Gordont, aztán az tűnt fel, hogy egyre csak halkul. Gondoltam, kezd lemerülni az aksi, és ideje feltölteni, de a ketyere nem volt a helyén, a zene meg a dzsungelből hallatszott. Eleinte azt hittem, hogy valaki szórakozik velem, ezért kaptam a machétét, a lámpát, és a hangok után eredtem, hogy a rádiót visszaszerezzem. Úgy harminc métert tehettem meg, míg ráleltem a zenedobozra, ami a földön hevert, és csak sustorgó sistergés meg sercegés jött ki belőle, aztán az sem. Már épp felvettem volna, amikor a madarak riadtan elcsendesedtek, én pedig megpillantottam egy… nőt, közben betojtam, mert kísértet lehetett, vagy mifene.

– Miből következtetsz erre? – érdeklődtem. – Mert sistergett az a vackeráj? Örülj, hogy szól, elvégre itt minden jelet leárnyékolnak a fák.

– Miből? Abból, hogy fehér, áttetsző ruhában volt, kissé derengő kísértetfény lengte őt körül, és ezt jól láttam, mert úgy öt méterre volt tőlem, egy folyondárhalmaz végénél, tehát semmi sem takarta előlem… Szóval síri csönd lett hirtelen, még a kabócák sem percegtek, az aljzatban élő rovarok sem neszeztek, így tiszta földöntúli hangulat keletkezett, én meg azon imádkoztam, nehogy közelebb jöjjön vagy megszólaljon nekem.

– És mit csinált? – vizsgálta meg a rádiót bronzemberem, majd félrerakta.

– Sírt – vonta meg a vállát Mark, mintha az olyan természetes lenne. – A fejét fogva siránkozott, fura nyelven kiáltozott; talán keresett valakit, de nem engem, mert rajtam átnézett, noha ott álltam előtte. A nő viszont zokogott, a lámpafényben még az arcáról lecsorduló könnycseppek is ragyogtak, csak épp nem volt arca. Illetve… kígyófej volt az arca helyén, ami megváltozott, azaz egy nővé alakult. Jajveszékelve szaladgált még egy keveset, bozótokat félrehajtva, vadhajtásokon átlépkedve, indák mögé bekukkantva, aztán végleg elveszett a rengetegben.