Carolyn Hector

Szerelmet karácsonyra

Liz Fielding

Hamupipőke tűsarkúban

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Carolyn Hall, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A ROMANA 777. eredeti címe: Her Mistletoe Bachelor (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Liz Fielding, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Romana 778. eredeti címe: Mistletoe and the Lost Stileto (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Czárán Judit

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 777-778. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-744-3

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Carolyn Hector

Szerelmet karácsonyra

1. FEJEZET

– Donovan, nagyon hálás vagyok a közreműködésedért! – mondta Amelia Marlow Reyes televíziós producer. – Meglátod, a honlapotok látogatottsága az egekbe fog szökni.

Donovan Ravens közömbösen vakarta meg a tarkóját. A világszerte sikeres miami Ravens Cosmetics cég pénzügyi igazgatója volt, és nem igazán értette, miért érdeklődnek az emberek ennyire iránta. Vajon mit látnak benne? Ő a számokért felelt, és eddig csak a céges rendezvényeken mutatkozott nyilvánosan. A cég több mint ötven évvel ezelőtti alapítása óta azonban alapvetően megváltozott a marketing és a reklám, és a mai, közösségi médián felnőtt generáció többet akart tudni a márkanév mögött álló emberekről. Korábban elég volt annyi, hogy családi fotókat közöltek olyan népszerű magazinokban, mint az Ebony, az Essence vagy a Jet, de mostanság mindenki a személyes történetekre volt kíváncsi. Ezért a Ravens Cosmetics mostantól mindennap egy-egy rövid videót mutat be a család valamelyik tagjáról a cég honlapján.

– Azt hiszem, nincs bennem semmi érdekes, amiről beszámolhatnék – mondta.

– Most viccelsz? Az egész világ odavan érted. Te vagy a titokzatos agglegény.

– Ne strapáld magad, Amelia – válaszolta Donovan, és elmosolyodott, amiért a lány ilyen bájosan körülírta, hogy mindenki playboynak tartja. Bármennyire is utálta, hogy hírességnek számít, ez nem akadályozta meg abban, hogy gyakran cserélgesse a partnereit, és ezt Amelia is tudta. – Már megkaptad a beleegyezésemet. Most már nem kell hízelegned.

– Miért nem tudod örömmel fogadni a bókokat, mint bárki más? – méltatlankodott a lány.

– Nézzünk szembe a tényekkel. Nem vagyok olyan szépfiú, mint Marcus vagy Will. – Hogy ezt bebizonyítsa, ujjával a sebhelyre mutatott, amely borostás arcán a bal szemöldökétől egészen az álláig húzódott.

Amelia a szemét forgatta.

– Ettől csak még titokzatosabb leszel.

– Na jó, hagyjuk – legyintett Donovan, majd átadta Amelia filmes stábjának a lakáskulcsait.

A forgatócsoport a felszerelést cipelve belépett az előszobába, és mindenki követte Amelia utasításait. Csak egy Vickers nevű túlbuzgó fickó akadékoskodott folyton; mintha Amelia puszta jelenléte is zavarta volna.

Donovan fütyült rá. Nem érdekelte, mit tüsténkedik az öreg. Amelia a család barátja volt, csak miatta adta beleegyezését ehhez az ostoba reklámfilmhez, amelyről a húgai, Dana és Eva úgy gondolták, nagy sikert arat majd. Az ötlet lényege az volt, hogy minden látogató, aki regisztrál a Ravens Cosmetics weboldalán, hozzáférhet a családról szóló videókhoz. A cég éppen egy új arcszeszt igyekezett bevezetni, és úgy látszik, senki sem reklámozhatja sikeresebben az új terméket, mint az egyik igazgató.

– Tudom, hogy idegesítő, de zökkenőmentesen kell folytatnunk az előző jelenetet. Ehhez szükségünk van egy nagytotálra az arcodról, ahogy belépsz a lakásodba.

Zaj hallatszott odabentről.

– Állj! – kiáltotta Vickers. – A barátnője is itt van?

A „barátnő” szó hallatán Donovan kissé émelyegni kezdett. Még nem ismerte régóta Tracyt, szóval semmiképp sem nevezte volna így. Néha együtt jártak szórakozni, ez minden. Ja, és Tracy éppen nála lakott, mert a saját lakását felújították. Persze tudott róla, hogy aznap reggel megjelenik a forgatócsoport, és megígérte Donovannek, hogy addigra elmegy.

– Lehetséges – motyogta Donovan.

– Milyen hatásos lenne, ha a kamera előtt kérné meg a kezét!

– Mi az ördögről beszél? – háborodott fel Donovan, és összehúzta a szemöldökét. – Mégis, hogy képzeli ezt? Amelia!

A lány a két férfi közé lépett.

– Megegyeztünk, hogy nem lesznek megrendezett jelenetek – fordult kioktatóan Vickers felé.

Az őszes hajú férfi megigazította aranykeretes szemüvegét.

– Gondolj arra, milyen nézettséget generálna egy ilyen jelenet – jött a válasz.

– Nos, ebben az esetben én kiszállok – vágott vissza Donovan, és már indult volna, de Amelia a csíkos oxfordi ingénél fogva visszatartotta.

– Nem mész sehova, Donovan – mondta neki. – Nem lesznek megrendezett jelenetek, Vickers! – csattant fel a férfi felé fordulva. – Elolvashattad volna a tudnivalókat a család tagjairól! Donovan életében nem játszanak fontos szerepet a nők. Nem nagyon vannak barátnői. Még csak két hónapja van együtt Tracyvel.

Hat hete, javította ki Donovan gondolatban. Mivel Tracy négy hétig nem kért tőle semmiféle szívességet, és nem követelőzött, felvitte a lányt a lakására. Ez ritkán fordult elő vele. Általában nem találkozott egy nővel többször, és még azt is kerülte, hogy lefényképezzék őket együtt. Soha nem vitte őket felkapott, divatos helyekre, inkább véletlenszerűen találkoztak, és a pásztorórát követően limuzinnal és egy nagy csokor rózsával hazaküldte őket. Jobb volt véget vetni a viszonynak, mielőtt a nők rájönnek, hogy nem akarják egy sebhelyes szörnyeteghez kötni az életüket.

Amikor Donovan tizenhat évesen megkapta a jogosítványát, elkövette azt a könnyelműséget, hogy kikerült egy úttesten heverő tárgyat. A kocsija felborult, és nagy szerencséje volt, hogy egyáltalán életben maradt. A feje azonban nekicsapódott a kitört ablaknak, majd a kormánykeréknek, ennek következtében került a csúf sebhely az arcára.

Donovan jól emlékezett az akkori „nagy szerelme” szavaira. Egyetlen nő sem akar nap mint nap ilyen eltorzult arc mellett ébredni, mondta a lány. Donovan ezek után soha nem hitte volna el egy nőnek sem, hogy saját maga miatt szereti, nem pedig a családi vagyonért. De a nők mégis futottak utána. Miért utasította volna vissza őket?

Minél idősebb lett, annál kitartóbban üldözte a szebbik nem. Általában modellmunkára hajtottak, vagy a családba szerettek volna beházasodni. De ha ez nem is jött össze nekik, mindenképpen ismertté váltak a nyilvánosság előtt. Szóval mindketten nyertek valamit ezekből a futó kalandokból.

Tracyvel egy divatbemutatón futott össze Donovan. A lány eleinte nem fogadott el tőle semmit, még azt is visszautasította, hogy szerepeljen egy céges reklámban. A férfi egy idő után kezdett megbízni benne. És végül múlt pénteken, amikor üzleti ügyben Michiganbe kellett utaznia, megengedte Tracynek, hogy a lakásában aludjon. Ha a lány ezen a teszten is átmegy, legközelebb akár egy egész hétvégét is együtt tölthetnek.

A filmes stáb egyik tagja, aki előtte lépett be a lakásba, résnyire kinyitotta az ajtót, és jelezte neki, hogy készen állnak a forgatásra. Amelia megveregette Donovan vállát, és biccentett az operatőrnek.

– Most szépen kinyitod az ajtót, és bemész a lakásba. Pont úgy, ahogy szoktál. A stáb meg közben lefilmez.

Donovan megpróbált tudomást sem venni a kameráról, és igyekezett természetesen viselkedni. Letette a lakáskulcsot az ajtó melletti kisasztalra, majd felsietett a csigalépcsőn a hálószobájába. Egy operatőr elölről filmezte.

A hálószobája ajtaja résnyire nyitva volt, és belülről fura zajokat hallott. Tracy ezek szerint tényleg ott volt még. Az operatőrök ébresztették volna fel?

Ahogy szélesebbre tárta az ajtót, hunyorogni kezdett az erkélyről beáramló erős napfényben, de csak egy pillanat kellett hozzá, hogy a szeme alkalmazkodjon a fényviszonyokhoz. Belépett, és közben belerúgott egy üres borosüvegbe, majd rálépett valami ruhára, amely a padlón hevert. Megrázta a fejét a rendetlenség láttán, amit a házvezetőnőjének kell majd eltakarítania, és a szeme megakadt egy a takaró alól kikandikáló szőrös lábon.

Tracy a jelek szerint nem volt egyedül az ágyban. A tény, hogy lefeküdt egy másik férfival, nem különösebben zavarta Donovant, csak az a felismerés fájt neki, hogy most már senkiben sem bízhat. Micsoda arcátlanság és tiszteletlenség a lánytól, hogy beengedett az ő lakásába egy vadidegent!

Donovan keze ökölbe szorult. Ennyit a hétvégi tervekről, gondolta. Jó ideig nem esik majd kísértésbe a párkapcsolatok terén.

British Carres izgatottan nézte a következő napirendi pontot. Az iskolaszék végre napirendre vette az ügyét: ma döntenek arról, finanszírozzák-e a tehetséges lányoknak létrehozott természettudományos, műszaki és matematikai tehetséggondozó programot, amelyen több mint húsz kislány vesz részt. A lány robotikacsapat kizárólag azokkal az anyagokkal dolgozhatott, amelyeket a fiúk meghagytak, és itt az ideje, hogy ezen változtassanak! A labor hétfőtől csütörtökig a fiúké volt, így a British által vezetett lánycsapatnak csupán a pénteki nap maradt a kísérletezésre. Mivel elég sok megmaradt abból a pénzből, amit a közösség a rászoruló diákok támogatására összegyűjtött, és az irodalmi és társadalomismereti szakkörök néhány évvel ezelőtt már kaptak támogatást, ezúttal egyértelműen a természettudományon volt a sor. A Southwood iskola egyik természetismeret-tanáraként British úgy érezte, a lányok igazán megérdemelnék a rendelkezésre álló összeg egy részét.

A városháza konferenciatermében négyzet alakban rendezték el a szürke asztalokat, hogy a bizottság minden tagja láthassa a másikat. Ez az ülésrend azt jelentette, hogy Britishnek kifejezéstelen arcot kell vágnia, hogy ne látsszanak meg rajta az érzései.

Vele szemben ült a tudományos osztály vezetője, akit mélységesen utált. Dr. Cam Beasley azt a meglehetősen elavult nézetet vallotta, hogy a nőknek a konyhában a helyük. Előszeretettel mutatott rá arra a tényre, hogy British háztartástan-tanárként kezdte az iskolai pályafutását, és még most is megkérdőjelezte a lányok természettudományos oktatásának jelentőségét. Britishnek már a főiskolai évei alatt is sok szexista megjegyzésben volt része, és visszataszító volt számára a gondolat, hogy a női tudósok következő nemzedékének térhódítását egy ilyen alak hátráltassa, mint ez az ember.

Cam megpróbált szemkontaktust teremteni vele, és rámosolygott. Britishnek nem volt kedve viszonozni az udvariasságot. Az ő kérése volt az utolsó napirendi pont, amit követően a bizottság tagjai hazaindulnak, hogy kiélvezzék a hálaadás napi hétvége örömeit.

A rendelkezésre álló pénz fedezné a szállás, az utazás és a munkaanyagok költségeit, hogy a lányok csapata benevezhessen a tudományos versenyre, amelyen több dél-georgiai iskola mérkőzik meg egymással. Úgyhogy British izgatottan várta, milyen döntés születik.

– Ha ilyen komoran bámulsz magad elé, senkit sem nyersz meg az ügyednek.

A lány felnézett, amikor segítője, Kimber Reyes leült mellé.

– Képzeld! – folytatta Kim vigyorogva. – Láttam, hogy Cam kiszaladt, hogy felhúzza a kabriója tetejét. Nem tudom, mitől fél jobban: attól, hogy elázik a kocsija, vagy a pepijét akarja megkímélni a víztől.

Egykori szépségkirálynőként British első látásra felismerte a póthajat. Eddig nem volt az a fajta, aki elítél másokat, mert az illető előnyösebb külsőt szeretne, de Cammel hajlamos volt kivételt tenni. Bár jót nevetett Kimber gúnyos megjegyzésén, nyugtalanság fogta el, amikor látta, hogy Cam összesúg az igazgatóval és a felügyelőbizottság elnökével.

Kellemetlen érzése csak fokozódott, amikor az elnök hátba veregette Camet, és mondott neki valamit. Ezután mindketten felnevettek, feltehetően egy illetlen viccen. Vagy azt beszélték meg, melyik vadászaton találkoznak legközelebb…

– Lassan a megtárgyalandók végére értünk – mondta a felügyelőbizottság elnöke, és megköszörülte a torkát. – Biztos vagyok benne, hogy mindannyian szeretnének hazamenni, és elkezdeni a hálaadás napi készülődést, mielőtt lecsap a vihar, és itt ragadunk.

Mintegy végszóra egy villám hasított végig az égen, és mennydörgés robaja hallatszott. Mindenki döbbenten rezzent össze.

– Bocsánat – mondta British, és felállt, miközben a többiek már pakolták a holmijukat. – Egy napirendi pont még hátra van.

Elkínzott nyögést hallott. A gimnáziumi tanárok közül ketten visszatették a táskájukat az asztalra.

– Sajnálom, hogy újabb öt percet rabolok el az értékes idejükből, de ezt a témát már így is épp elég régóta halogatjuk, és most, hogy Locke bizottsági elnök a vendégünk…

– Két perc már el is telt az idődből, édes – szakította félbe Cam nevetve.

British az ajkába harapott, és idegesen forgatni kezdte a jegygyűrűjét, amelyet kegyeleti okokból még mindig viselt. Bosszúsan megköszörülte a torkát.

– Miért gondolja, hogy a lányai megérdemlik a támogatást, amikor már van egy robotikacsapatunk, amelynek szintén jól jönne egy kis pluszpénz? – kérdezte Cam, és a könyökével megbökte a főfelügyelőt.

– Mert a fiúk robotikacsapatába vagy be sem kerülhetnek a lányok, vagy ha mégis, akkor nem vonják be őket az érdemi munkába.

– Ez mit jelent? – kérdezte Locke.

– Talán ha a lányok másképp öltözködnének… – vette át a szót Cam. – Akkor könnyebb lenne komolyan venni őket.

Az asztalnál ülő nőknek láthatóan leesett az álluk.

– Ez a rémes mai divat! – dohogott Cam. – Tudjátok, amikor fiatal voltam, a lányoknak hosszú szoknyát és garbót kellett viselniük. Manapság a ruháik neonreklámokra hasonlítanak, direkt azért, hogy a fiúk megnézzék őket.

– Jó lenne megtanítani a fiúknak, hogy a lányok nem arra valók, hogy megbámulják őket. – British rózsaszínre festett körmeivel az asztalon dobolt. – Mi lenne, ha visszatérnénk a napirendhez, uraim?

Ám ebben a pillanatban kitört a vihar. Hangos mennydörgés remegtette meg az ablaküvegeket; a lámpák villódzni kezdtek. A teremben egy pillanatra síri csend támadt, aztán kitört a hangzavar.

British attól tartott, hogy az utolsó napirendi pontot elhalasztják a következő ülésre.

– Mielőtt az ülést berekesztjük, kérem, szavazzunk arról, ki kapja a város adományát!

Miss McDonald, az iskola könyvtárosa az asztalra koppintott a kalapácsával, hogy elhallgattassa az izgatott jelenlévőket.

– Kérem! – British körülnézett, segítséget remélve. – Jövő hónapban alig lesz tanítás, és tényleg nagyon jó lenne, ha a lányaim is nevezhetnének a Four Points-i tudományos versenyre. Ebben a befolyásolható életkorban feltétlenül bátorítani kell a lányokat. Fejlesztenünk kell a kreativitásukat a természettudományok terén, és minden más területen is. Hajlandó az iskola mindkét csapatot támogatni?

British észrevette, hogy a kollégái bosszúsan forgatják a szemüket. Mindannyian haza akartak menni a családjukhoz. Ez volt az első év, hogy az iskolák egész hétre bezártak hálaadáskor, nem pedig csak egy hosszú hétvégére.

– Miért nem adtad be a kérésedet korábban? – kérdezte a pénztáros, miközben egy fekete mappát lapozgatott. – Nem látok itt erről egyetlen feljegyzést sem.

– Hát ez furcsa. – British Camre pillantott. – A félév kezdete óta kéthetente beadtam a kérelmemet, miután tudomást szereztem a pluszpénzről.

Cam megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Egy hete adtam be legutóbb – bizonygatta British ingerülten, miközben Kimber megnyugtatóan a vállára tette a kezét.

– Múlt héten, amikor a futballcsapat egyik tagja súlyosan megsérült az edzésen? – gúnyolódott Cam. – Elnézést kérek, hogy elmulasztottam továbbítani a kérésedet, amikor épp egy gyereket kellett beszállítanom a sürgősségire.

British az igazgató felé fordult.

– Panaszt fogok tenni – közölte elkeseredetten.

Herbert Locke főfelügyelő felállt.

– Sajnálom, Mrs. Carres, de korlátozott erőforrások állnak rendelkezésünkre. És mivel csupán egy iskolai program pályázott a pluszpénzre…

Most Kimber szólalt fel.

– És mi lenne, ha egy iskolán kívüli csoport pályázna?

– Létezik ilyen egyáltalán? Erre nem is kértek költségvetést… – A felügyelőbizottsági elnök a Southwood Gimnázium igazgatójára nézett.

– Mrs. Carres a szabadidőközpontot használja, amely közvetlenül az iskola mellett van – tájékoztatta Terrence igazgató, és Britishre kacsintott.

– Minden résztvevő a mi iskolánk diákja? – kérdezte Herbert Locke.

British bólintott.

– Igen, uram.

– Eddig ki finanszírozta ezt a projektet?

– Én – ismerte el British, miközben gombóc nőtt a torkában. Amikor a férje, Christian Carres öt évvel ezelőtt egy autóbaleset következtében meghalt, hagyott rá egy nagyobb összeget, amit British laborfelszerelésre és hasonlókra költött.

– Hát ez igazán érdekes…

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy támogatást ítélsz meg neki? – krákogott Cam.

– Ha Carres asszony benyújtotta a kérelmét, ám a kérelme a te hibádból nem jutott el hozzám – folytatta a főfelügyelő –, akkor valahogyan kárpótolnunk kell, hiszen nem ő tehet róla, nem igaz?

– De mi lesz az én robotikacsapatommal? – kérdezte Cam ingerülten. – Már terveket is készítettünk. Láttam a Black Wolf Creek és a Peachville versenyzőit, garantáltan kenterbe verjük őket.

– Szóval nem más iskolák csapataitól tartasz? – csapott le British. – A lányaimtól félsz? Azért nem akarod, hogy versenyezzenek?

– Ne már! A végén még azzal vádolsz, hogy nőgyűlölő vagyok!

– Várjunk csak egy kicsit – mondta az egyik gimnáziumi tanár. – A Southwood Gimnáziumban is vannak természettudományos és robotika szakkörök, amelyek lemondtak a támogatásról az általános iskolások javára, de ha több csapat is indulhat, akkor mi is szeretnénk versenybe szállni.

Nyugtalanság lett úrrá mindenkin. Minden természetismeret-tanár lehetőséget akart kapni rá, hogy a diákjaival részt vehessen a kerületi versenyeken.

– Rendben van. – Herbert egy kézmozdulattal utasított mindenkit, hogy üljenek vissza. – Van egy rakás pénz. Vagy megosztoztok rajta, vagy rendezünk egy versenyt, és a győztesé lesz a teljes összeg.

– Legyen a győztesé az egész! – vágta rá szinte egyszerre British és Cam.

– Akkor induljon a southwoodi házi verseny! – ütötte össze a tenyerét Herbert. – Két hetetek van. Ez elegendő idő arra, hogy élvezzétek a hálaadásra kiadott szünetet, és kitaláljatok valami érdekeset, amivel karácsony előtt meggyőzhetitek a bizottságot. Mert ők döntenek a győztesről. A bizottság fele a támogatás összegyűjtőiből áll, és lehet, hogy a jövőben is arra a célra akarják majd felajánlani a maradék pénzt, amire most fordítjuk.

A szavaira újabb mennydörgés válaszolt odakintről. Az iskolaszék tagjai összepakoltak, és megpróbáltak rendezetten távozni a kétszárnyú ajtón keresztül. British és Kimber még ott maradtak egy pillanatra.

– Nem kellene már indulnotok Villa San Juanba? – kérdezte British.

– Nate és Stephen már elindultak a családjukkal – felelte Kimber. – Én azonban melletted akartam maradni.

British belekarolt a fiatal nőbe, és elhagyták az épületet. Eső pettyezte az aszfaltot.

– Hoztál esernyőt?

– Természetesen nem – vágta rá Kimber nevetve. – Szeretek esőben sétálni.

– Elvihetlek, Kimber.

Lassan kiürült a parkoló, és az eső egyre jobban esett. British felsóhajtott, és felnézett a sötét égre. Egyetlen csillagot sem lehetett látni.

Négy évvel az érettségi után British visszatért Southwoodba, és helyettes tanárként kezdett dolgozni a helyi általános iskolában. Mivel ő volt a legfiatalabb tanár, nehezen vívta ki a diákok tiszteletét, ám az egyik népszerű utolsó éves diáklány, Kimber Reyes szót emelt az érdekében. Azóta is barátnők voltak, holott Kimber már rég felnőtt.

A két utcai lámpa által megvilágított parkoló mostanra már kiürült. Kimber kutatóan nézett körül.

– Hol áll a kocsid?

British a városháza melletti parkolóra mutatott.

– A szabadidőközpontnál. Iskola után egyenesen a bizottsági ülésre indultam.

Villámok cikáztak a gimnázium focipályája fölött, vakító fényben fürösztve a két kaput. Hány péntek estét töltött British iskolás korában azzal, hogy a Southwood Gimi meccseit nézte! Nem tudta volna megmondani. Elmosolyodott, és elhessegette a kedves emléket.

– Menned kellene – sürgette British. – Megpróbálom…

A szavai elvesztek egy hangos csattanásban. Éles villanás világította meg a sötét eget, közvetlenül a szabadidőközpont fölött. A transzformátor felrobbant, szikrák repültek szanaszét, és két másodperccel később az eső ellenére lángra lobbant az épület.

– Hát ezt egyszerűen nem hiszem el!

A döbbenettől dermedten kapaszkodtak egymásba, miközben égett a szabadidőközpont, és British álmai szép lassan füstbe mentek.

Vasárnap reggel British a Magnolia Palace Hotel bejáratához biciklizett, amely egykor több szépségverseny színhelye volt.

A tűz nemcsak a szabadidőközpontot pusztította el, hanem átterjedt a környéken lévő házakra is, ahol többnyire a tanítványai laktak.

Ramon Torres, a Magnolia Palace tulajdonosa kedvesen felajánlotta a családoknak, hogy amíg a házaik újra lakhatóvá nem válnak, az ő butikhoteljében szálljanak meg. Torres polgármester nemcsak a város lakóinak szívét nyerte el, hanem British barátnőjének, Kenzie Swayne-nek a szívét is, akit tavaly nyáron vett feleségül.

A hotelbe egyelőre csak egy vendég jelentkezett be a hálaadást követő hétvégére, aki már meg is érkezett. A férfi feltehetően nyugalomra és csendre vágyott, és nem egy csapat folyosón dübörgő tinédzser társaságában akarta megülni a hálaadást. British kicsit enyhíteni akarta a kedves vendég ijedségét. Amikor megcsörrent a mobiltelefonja, leszállt a biciklijéről, hogy fogadja a hívást.

– Szia, remélem, jól vagy – csendült fel Kimber vidám hangja. – Ramon bácsi engedélyt adott, hogy használd a szálloda létesítményeit. Azt mondta, fontos számára, hogy a lányok zavartalanul dolgozhassanak. Szóval nem tartozol magyarázattal a másik vendégnek. Elküldtem a bejárati ajtó kódját. Csak a vendégek és a személyzet ismeri.

– Tudom, hogy nem tartozom a vendégnek semmivel – válaszolta British –, de azzal is tisztában vagyok, milyen az, amikor valaki csendre és nyugalomra vágyik. Csak el akarom magyarázni az illetőnek, mi történt, és fel akarom készíteni, mire számíthat.

– Ahogy gondolod, Brit. Most mennem kell. Csak meg akartam győződni róla, hogy minden rendben van veled. A szálloda minimális személyzettel működik, mivel csak egy vendég foglalt szobát.

– Köszönöm, Kimber. Majd értesítelek.

British befejezte a hívást, és belélegezte a hűvös, őszi levegőt. Végre elállt az eső.

Beütötte a kapu kódját, és lesétált a magnóliákkal szegélyezett ösvényen a régi házhoz, amely egykor a Swayne családé volt, és amelyet most butikhotellé alakítottak át. British gyerekkorában gyakran járt ide, hogy úszhasson a ház mögötti tóban. Most a szél süvöltött a magas fák között, és sötét felhők gomolyogtak a szálloda fölött.

– Ideje szembenézni a sárkánnyal – mormolta, miközben leparkolt biciklijével a lépcső előtt, és karjára vette a barna kosarat, amelyben sütemények illatoztak.

Vett egy mély lélegzetet, felsietett a lépcsőn, és megragadta az ajtó kilincsét, de az nem akart engedni. Letette a kosarat, és bekukucskált a piros bejárati ajtó melletti ablakon, miközben megnyomta a csengőt. A recepción nem volt személyzet. Aztán megpillantotta a tükörképét az ablaküvegen. Nem festett túl előnyösen a gyűrött kapucnis pulóverében. Tényleg ebben a rendezetlen öltözékben akar megkérdezni egy vadidegent, nem bánja-e, ha a diákjai a szállodában tartózkodnak az ő jól megérdemelt pihenése alatt?

Megpróbálta levetni a melegítőfelsőt, de az belegabalyodott a lófarkába. Halkan szitkozódva próbált belőle kiszabadulni.

Amikor az ajtó kinyílt, British még mindig a pulóverével küszködött. Fél percbe is beletelt, mire kibújt a kapucnis felsőből, és meglátta a szögletes állú, jóképű férfit, aki csodálkozva vonta fel koromfekete szemöldökét, miközben a szája sarka gúnyosan felfelé mozdult. Az ajtó eltakarta arcának és testének a felét, de Britishnek így is a torkán akadt a szó. Ilyesmi is rég történt vele utoljára.

2. FEJEZET

Miután napokig nem találkozott senkivel, hiszen ő volt az egyetlen vendég a szállodában, Donovan örömmel fogadott minden újdonságot, még akkor is, ha ez csupán egy nő volt, aki belegabalyodott a melegítőjébe. Elfojtott egy nevetést, amikor az ismeretlen hölgy észrevette, és teljes testtel feléje fordult. Szívesen csodálta volna még egy darabig a váratlan vendég szűk, világoskék farmerbe bújtatott formás fenekét. Sűrű, barna fürtjeit lófarokba kötötte, és nagy, kerek őzikeszeme volt. A lábánál egy kosárra való élelem pihent, és a férfi arra a következtetésre jutott, hogy a nő csakis a szálloda szakácsnője lehet.

Miután Donovan sietve elhagyta Miamit, megfogadta Amelia tanácsát, és egyedül ment Southwoodba. Tavaly nyáron járt már itt egyszer, egy szépségversenyen zsűrizett. Eredetileg úgy tervezte, hogy Tracyt is magával hozza a butikhotelbe. Miután azonban kénytelen volt véget vetni a kapcsolatuknak, úgy döntött, hogy a foglalást nem mondja le.

Miután kitessékelte a tévéstábot a lakásából, megpróbált megnyugodni, és várta, hogy Tracy meg a szeretője felébredjenek. Nagyon udvarias volt, nem tette ki őket azonmód pucéran az utcára. Igazából nem volt dühös, csak összezavarodott. Tracy volt az első nő, aki azt állította, hogy szereti.

Amikor Tracy lejött a lépcsőn, szemmel láthatóan megdöbbent, hogy ott találja. Donovan utasította, hogy a szőrös pasassal együtt azonnal hagyják el a lakását, és az ágyneműt is vigyék magukkal. A történtek ismét csak azt bizonyították számára, hogy nincs szerencséje a szerelemben. A gondolat, hogy végre talál egy nőt, aki szereti, ígéretesnek tűnt, ugyanakkor nem lett volna szabad hinnie neki. Haragudott magára, amiért újra reménykedni kezdett, ugyanakkor elszomorította, hogy soha nem lesz saját családja, mint a testvéreinek.

Ramon Torres biztosította Donovant, hogy november utolsó két hetében ő lesz az egyetlen vendég, mire Donovan ragaszkodott hozzá, hogy a szálloda tulajdonosa adjon kimenőt a személyzet nélkülözhető részének. A finom étkekről azonban esze ágában sem volt lemondani.

A szakácsnőnek nemcsak formás feneke van, hanem pompásan is időzít, állapította meg, mivel épp tegnap fogyasztotta el az utolsó, hűtőbe bekészített ételt.

A nő végre felnézett, és Donovannek elakadt a lélegzete. Mivel a családjának kozmetikai cége volt, találkozott már jó néhány gyönyörű nővel, de ilyennel, mint ez a lány, még soha. Egy ilyen kivételes szépségnek nem a konyhában a helye, hanem a Ravens Cosmetics falán lógó aranykeretes fotók egyikén!

Donovan megköszörülte a torkát.

– Üdv! – köszöntötte vidáman a nő. – Elnézést a bénázásom miatt.

– Semmi gond. – Donovan hálát adott az égnek, hogy a hangja nem csuklott el. A vére azonban nyomban az ágyékába áramlott, és a gerjedelme fájdalmasan nekinyomódott a nadrágjának. Úgy érezte magát, mint egy éretlen kamasz.

– Jöjjön csak be! A konyha arra van… – Donovan kinyitotta az ajtót, és megrázta a fejét. – De minek is mondok ilyeneket? Nyilván maga is tudja, hol a konyha.

A nő kissé felvonta szépen ívelt szemöldökét, de nem szólt semmit. Ehelyett elsétált a férfi mellett, édes illatfelhőt húzva maga után. Donovan becsukta az ajtót, és közben várta, hogy a nő összerezzenjen, ahogy mindenki más, aki meglátta az arcát.

– Azt akarja, hogy menjek be a konyhába? – kérdezte a lány, és bár egyenesen rá nézett, a szeme sem rebbent. – Azt szeretné, ha főznék magának valamit?

– Nos, megkértem Ramont, hogy adjon kimenőt a személyzetnek, amíg itt vagyok. Nem akartam, hogy nagy hűhót csapjanak miattam, de az előre elkészített ételei annyira finomak voltak, hogy sajnos tegnap este megettem az utolsó adagot…

– Azt hiszem, itt valami félreértés lesz – kezdte a nő.

– Ha igen, akkor biztosan az én hibámból – ismerte el Donovan nevetve, és nem értette, miért ilyen ideges. – Azt hittem, minden étel az enyém, így aztán fel is faltam. Most pedig olyan éhes vagyok, hogy akár egy egész lovat is meg tudnék enni. – Mintha ijedség villant volna a lány szép szemében. – Ha kényelmetlenül érzi magát a közelemben, felmegyek a szobámba, hogy zavartalanul főzhessen – tette hozzá Donovan. – Csak tudja, mióta itt vagyok, nem beszéltem senkivel. Kezdek begolyózni a magánytól.

– Ó… – A nő megkönnyebbülten fellélegzett. – Szóval éhes!

Donovan szeme a pólójára tapadt. A melegítővel és a nem túl előnyös szabású pólóval nyilván a gömbölyded idomait akarta eltakarni ez a szexistennő, ám nem nagyon sikerült neki.

– Emlékszem, hol a konyha – mondta, és a folyosó felé biccentett. – Tudja mit? Nem bánom, ha nézni akarja, ahogy valami harapnivalót készítek. Aztán majd beszélgetünk egy kicsit.

Donovan követte a nőt, kihasználva az alkalmat, hogy hosszasan gyönyörködjön csípője igéző ringásában. A fenébe! Pedig megmondta Ramonnak, hogy küldje haza a személyzetet! Jézusom, miket tudna ezzel a nővel művelni a hátralévő egy hétben…

– Olyan, mintha ezer éve jártam volna itt utoljára – jegyezte meg a csinos ismeretlen.

– Pedig, gondolom, legfeljebb néhány napja.

A nő elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– Mihez lenne kedve?

Hozzád, gondolta Donovan, de inkább megkérdezte:

– Hogy hívják?

– British – mondta a nő, és a kezét nyújtotta neki.

A férfi tekintete elidőzött a bal kezén lévő nagy gyémántgyűrűn, amelynek a látványa úgy hatott rá, mintha nyakon öntötték volna egy vödör jeges vízzel. Donovan soha nem kezdett férjes asszonyokkal.

– Érdekes név.

– Nos – felelte British –, Joan Woodbury, az anyám, érdekes nő. És maga?

– Én nem vagyok érdekes nő – élcelődött a férfi, majd mindjárt elnézést is kért a buta viccért. – A nevem Donovan – mutatkozott be, és valamiért nem tartotta szükségesnek, hogy a vezetéknevét is megemlítse. Mivel British nem hőkölt hátra a sebhelye láttán, és úgy tűnt, nem ismerte fel, névtelen akart maradni.

– Örülök, hogy megismerhetem. Mit készítsek?

– Mindegy. Már olyan éhes vagyok, hogy a vasszeget is megeszem.

British derűsen felnevetett, és ez a csengő kacagás nagyon tetszett Donovannek.

– Ne felejtse el, hogy vidéken van. Óvatosnak kell lenni az ilyen kijelentésekkel.

– De ha egyszer ez az igazság! – bizonygatta Donovan vigyorogva. – Most akár egy elgázolt mosómedve is jöhet, ha nincs más.

– Ez esetben okosabban tenné, ha elmenne a Roadside Kill Grillbe.

Donovan elhárítóan emelte fel a kezét.

– Megelégszem egy tonhalas szendviccsel.

British rákacsintott.

– Akkor szerencséje van. Az a specialitásom. De ha bemegy a városba, ne hagyja ki a Roadside Kill Grillt. A southwoodi barbecue legendás, én mondom magának.

– Inkább lemondok róla.

– Ahogy gondolja – mondta British, és a konyhaszekrényhez lépett.

– Mindig is szeretett főzni? – kérdezte Donovan. A könyökét a konyhapultra támasztotta, és figyelte, ahogy a lány a szekrényekben kutat a hozzávalók után. – Régóta csinálja?

– Jóformán egész életemben ezt csináltam – felelte British. – És maga? Hogyhogy senki sem tanította meg főzni?

– Tudok főzni. – Donovan szükségét érezte, hogy ezt világossá tegye, miközben a nő kivett a szekrényből egy tonhalkonzervet, egy üveg savanyúságot és kenyeret. A lábával belökte a szekrényajtót, és kérdő pillantást vetett a férfira. – De nem ismerem ki magam ebben a konyhában – folytatta Donovan. – Leszámítva a mikrohullámú sütőt, ahol az ön által előre elkészített ételeket szoktam felmelegíteni.

British zavartan összeszorította a száját, és mély lélegzetet vett. Nagy, őzbarna szeme egy pillanatra a plafonra vándorolt, mielőtt újra a férfira pillantott volna.

– Nos, az az igazság, hogy…

– Tudom, tudom – folytatta Donovan, igyekezve nem zavarba hozni a nőt –, hogy a szakácsok nem szeretik, ha mások is jelen vannak a konyhájukban.

– Ez igaz.

Miután British talált egy megfelelő méretű tálat, szép kezével krémesre keverte a hozzávalókat. Halvány rózsaszín körömlakkot viselt, amely helyenként már lepattogzott, de ezt nem próbálta elrejteni a férfi elől. Tökéletes volt a maga tökéletlen módján, és Donovan komolyan elcsodálkozott ezen. Talán mégiscsak megpróbálkozhatna vele…

– Ha az ember főállású szakácsnő – vetette közbe –, marad még kedve és energiája, hogy otthon, a férjének is finomakat főzzön?

British mozdulatlanná dermedt egy pillanatra, aztán nagy levegőt vett.

– A férjem sajnos meghalt.

Ilyen fiatalon megözvegyülni…! Donovan fájdalmas szúrást érzett a mellkasában. A bátyja nemrég nősült, a szülei pedig már egy örökkévalóság óta házasok. Nem ismert senkit, aki ilyen fiatalon elveszítette volna a házastársát.

– Őszinte részvétem.

– Köszönöm – mondta British, és hálásan elmosolyodott, megmutatva kedves kis gödröcskéit.

– Mióta voltak házasok? – Miért is üti bele az orrát olyasmibe, amihez semmi köze? Hiszen alig pár perce ismeri ezt a nőt. És miért érzi úgy magát, mint egy szerelmes tinédzser? – Nem kell válaszolnia – rázta meg a fejét sajnálkozva. – Semmi közöm hozzá. Bocsásson meg. Azért vagyok itt, mert pihenésre és nyugalomra van szükségem. – Donovan az ajkába harapott. Ostobán fecsegett összevissza, pedig iskolás kora óta nem csinált ilyet.

– Semmi baj. Már öt éve, hogy Christian meghalt – magyarázta a nő –, három évig voltunk házasok, de már a gimnázium óta együtt jártunk.

Donovan szeme tágra nyílt a csodálkozástól. A leghosszabb kapcsolata Tracyvel volt, és az is mindössze hat hétig tartott.

– Hűha! Azt hittem, legfeljebb huszonhárom éves lehet.

– Valójában huszonnyolc vagyok – nevetett a lány. – De azért köszönöm.

– Jót tesz magának a vidéki élet. – Donovan lesütötte a szemét, amikor észrevette, hogy a lány elpirult. Mióta szokott ő idegenekkel flörtölni? Jószerével soha. Általában a nők kezdtek ki vele, nem fordítva.

– Ezért van Southwoodban? A fiatalság forrását keresi?

Donovan színpadias mozdulattal végigmutatott magán.

– Mit gondol, hány éves vagyok?

British oldalt billentette a fejét, és szemügyre vette.

– Harmincöt.

– Csak azt ne mondja, hogy korábban jósnőként dolgozott – viccelődött Donovan, és végigsimított az állán, ahol mostanra szakállá erősödött a borosta.

– Nem, egyszerűen csak tudok bizonyos dolgokat. – British rámosolygott. A szomorúság eltűnt a tekintetéből. – Ehhez is kell egyfajta tehetség. – Befejezte a szendvicseket, tepsire tette őket, és betette a néhány perce bekapcsolt sütőbe. – Akárcsak a tonhalas melegszendvicsemhez. Egy-két perc múlva meglátja.

– Alig várom! – Donovan összedörzsölte a tenyerét. Mikor is evett utoljára olyan nővel, aki nem a legújabb, divatos étteremben akart étkezni?

– De hogy válaszoljak a kérdésére: nem főzök főállásban. Igazából tanár vagyok.

– Tessék? – Bár a nő elárulta a korát, Donovan nehezen tudta elképzelni őt egy osztályteremben. – Mit tanít?

– Hát… – British vett egy mély lélegzetet. – Tudom, nehéz elhinni, de háztartástant tanítok.

– Még mindig létezik ez a szakma?

British a szemét forgatta.

– Meglepődne, hány diák van, akiknek alapvető készségeket kell elsajátítaniuk.

– Emlékszem, nekünk is volt háztartástan-tanárunk. Egy nyolcvanéves néni, akinek zabkekszszaga volt.

– Ha akarja, nekem is lehet zabkekszszagom – gúnyolódott British, majd döbbenten a szájára csapott. – Nem hiszem el, hogy ezt mondtam! Most biztos azt hiszi, hogy valami fura szerzet vagyok, pedig nem is…

– Hát persze hogy nem az – vágott vissza Donovan. – Tök normális, ha valaki belegabalyodik a saját pulóverébe.

British elpirult. Aztán felháborodást színlelve csípőre tette a kezét.

– Na, szépen vagyunk! És én már kezdtem azt hinni, hogy csodálatos barátság van kialakulóban köztünk.

– Már az első pillanatban barátok lettünk – felelte Donovan. – Akár el is mehetnénk együtt abba a grillétterembe, amit említett.

– Egy pillanat… – mondta British, amikor az időzítő megszólalt. – Várjon egy kicsit!

Egy perccel később a férfi elé tette a forró melegszendvicseket.

– Nagyon finomnak tűnik – mondta őszinte lelkesedéssel Donovan, miközben kordult egyet a gyomra.

– Még mindig forró, szóval legyen egy kis türelemmel.

Amikor az étel kicsit kihűlt, Donovan gyorsan beleharapott, és élvezettel lehunyta a szemét.

– A fenébe, ez valami isteni!

British komolyan fogadta a bókot.

– Magyarázza el nekem, mit csinál háztartástanárként – érdeklődött a férfi, miközben újra beleharapott a szendvicsébe.

– Oké, csak hogy tisztázzuk: azért vállaltam el a helyettes tanári állást, hogy bekerülhessek a Southwood iskolába – magyarázta British. – Természettudományból és kémiából diplomáztam, szóval most leginkább a természettudományos tantárgyakra összpontosítok.

Donovan felvonta a szemöldökét, de folytatta az evést.

– És a tanári állása mellett itt dolgozik a szállodában? Persze, itt nyilván a nyár a legforgalmasabb időszak…