A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Дмитрий Глуховский: Мы. Дневник падения

Издательство Vidim Books, Братислава, 2024

Fordította

Vígh Zoltán, Iván Ildikó és M. Nagy Miklós

Copyright © Dmitry Glukhovsky, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Iván Ildikó, 2024

M. Nagy Miklós, 2024

Vígh Zoltán, 2024

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Oláh Gábor

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-425-9

Tartalom

Mi történt Oroszországgal?

2012. május 11. Sztálin elvtárs, légy átkozott

2012. július 19. Hazugságban élni

2012. augusztus 20. Lutherre várva

2012. december 9. Miért eresztettem le én, és miért eresztett le a forradalom?

2013. április 10. Nincs Isten

2014. május 5. Hazudni nem fáj

2014. augusztus 8. Hogyan történhet ilyesmi?!

2014. október 27. Oroszország a seholban

2014. november 6. Ukrajna: az orosz szétesés modellje

2014. november 8. Pipogya fráter

2014. november 14. Dögöljön csak meg

2014. december 2. A Hat Csillag

2014. december 10. A bunkerben

2014. december 16. A középosztály halálára

2015. március 6. Minden lehetséges

2015. szeptember 14. Nemzeti érelmeszesedés

2015. augusztus 15. Mi nem ők vagyunk

2015. szeptember 22. Európa megmentése

2015. október 24. Természetes személy

2015. december 10. A kreatúrák

2016. január 19. Legatyásodva

2016. február 3. A brazil zászlónak tisztelegj!

2016. július 15. Az eljátszott Olimpia

2016. augusztus 1. Félelemgyárosok

2016. október 17. Próbariadó

2017. január 12. Trumpra várva

2017. április 13. A széllelbélelt külügy

2017. szeptember 12. Választások egy Petri-csészében

2017. november 8 A spirál

2018. augusztus 1. AUE

2018. május 30. A Nyugat és mi

2018. június 1. Fityisz a zsebben

2019. június 11. Hidra

2019. szeptember 30. Idomárok

2020. március 10. Ne beszéljünk erről

2020. július 16. A nap, amikor megáll a Kreml órája

2021. január 24. Nem/emberi

2022. február 23. Most már tudjuk

2022. március 9. Ez nem a mi háborúnk

2022. április 6. Háború Oroszország ellen

2022. április 9. Nem akarom elhinni

2022. április 25. Harkov–Moszkva

2022. május 9. Halottak napja

2022. május 10. Győzelemtelenítés

2022. október 2. Miért harcolunk?

2023. április 6. Levél a Baszmannij Kerületi Bírósághoz

2023. június 28. Csodára várva

Mi történt Oroszországgal?

Miként alakulhattak úgy a dolgok, hogy az az ország, amely nemrég még a jövőbe készült, hirtelen fogta magát, és kerek perec elutasította ezt a jövőt? Hogyan lehetséges, hogy egy olyan hatalmas állam, amely maga szakított a totalitarizmussal, jó szándékot mutatva hazahívta harckocsihadseregeit Európából és ölelésre tárta karjait Amerika felé, újra az egész világra acsarkodó pária sorsára jutott? Hogyan és miként mehetett végbe ez a rettenetes átalakulás?

Hogy eshetett meg, hogy az a nép, amelyre az első perctől fogva rákényszerítették az Ukrajna elleni háborút, nem kezdett tiltakozni a mészárlás ellen, és semmilyen ellenállást nem tanúsított? Hogy akadhattak olyan emberek, akik készek voltak őszintén támogatni ezt a háborút, meg olyanok is, akik – akár önös nyereségvágyból, akár más lehetőségek bűvöletében – vállalták, hogy fegyverrel részt vesznek ebben az előre eltervezett és kannibalizmussal felérő embertelenségben?

Miért tartotta jobbnak honfitársaim abszolút többsége azt, hogy úgy tegyen, mintha nem is lenne háború, és mintha egyáltalán nem is érintené őket – még akkor is, amikor már nagyon is érintette őket?

Számomra ez a háború nem csupán valami váratlant jelentett – engem valódi sokként ért.

Mert hát: a regényeimben önfeledten vázoltam fel különböző apokaliptikus forgatókönyveket, de valójában nem tudtam elhinni, hogy a huszonegyedik században lehetséges ilyen szörnyű barbárság, ilyen értelmetlen kegyetlenség, és hogy egy nép ennyire hiszékenyen azonosuljon a propaganda kíméletlen hazugságaival. A háború mégis kitört, és már második éve tart. És Oroszország kezdte, az én szülőhazám robbantotta ki.

Hogyan változott át Oroszország demokratikus államból egy totalitárius neoszovjet diktatúrává? – Erre a kérdésre azt a magától értetődő választ adhatjuk, hogy Oroszország soha nem is volt demokrácia, ám eleddig azért totális diktatúrának sem lehetett tekinteni. A Szovjetunió felbomlása utáni három évtizedben ez az ország a latin-amerikai vagy afrikai mintákra hasonlító banánköztársaság lett, melyet velejéig átitatott a korrupció – és mind a mai napig ez a helyzet, csak banán helyett gázzal és olajjal kereskedik, vagy éppen gázzal és olajjal zsarolja a világot.

A véletlennek köszönhetően tehetségtelen és középszerű emberek ragadhatták meg az egykori nagyhatalom meggyötört tőgyét, és az utolsó cseppig mindent kifejtek, amíg már csak vér serkedt belőle. És éppen ezek a szerencselovagok próbálják teljes erőből örökössé tenni átmeneti uralmukat, ezek a szélhámos csalók igyekeznek meggyőzni a népet a hatalom szakrális jellegéről. S mivel maguk is tisztában vannak saját esetlegességükkel, meztelen feneküket hősi mítoszokkal igyekeznek takargatni.

Kezdetben azzal kísérleteztek, hogy egy haladó és korszerű demokratikus állam képét vetítsék, most meg azon erőlködnek, hogy banánköztársaságunkat a sztálini Szovjetunió rettegést keltő reinkarnációjának mutassák. A gipszkarton építményre kent hitvány máz igazából csak arra kell, hogy elfedje az Oroszországban végbemenő valós folyamatokat: a rothadás folyamatát, a nemzeti vagyon elherdálásának és lázas szétlopásának folyamatát.

Az ámítás és önámítás végtelen története ez: a szerencsétlen, jogaitól megfosztott nép mindössze emberhez méltó életről álmodozik, a hatalom meg azt hazudja neki, hogy ilyen élet nem lehetséges, de amúgy sem tetszene neki. Mert van állítólag valami történelmi küldetés, amelynek kedvéért e népnek mindent fel kell áldoznia, ahogy mindent feláldoztak apái és nagyapái is. Mert körben csupa ellenség, „vesztünkre esküdtek ádáz hatalmak”, ahogy az évszázaddal korábbi forradalmi dalban énekelték, és ahogy a mai napig kántálják a televíziós propagandában. Mindez csupán azt szolgálja, hogy az oroszok életének kisszerűségét Oroszország nagyszerűségével lehessen igazolni.

De mi az oka annak, hogy a nép, amely kiszabadult a fáraó fogságából és megízlelte a szabadságot, a sivatagi vándorlás közben újra hiányolni kezdte a korbácsot, és maga somfordált vissza a rabszolgahajcsárokhoz? Mikor szállta meg Oroszországot a démon, amely arra kényszerítette, hogy önkívületben tomboljon, összefüggéstelen átkokat okádjon magából, habzó szájjal a szomszédaira vesse magát és megpróbálja átharapni a torkukat? És hogy hívják ezt a démont?

Ez az átalakulás nem azonnal ment végbe. Fokozatosan és egyáltalán nem spontán módon történt: az állami és az államhoz lojális tömegtájékoztatási csatornák irányították. És nemcsak a propaganda, de az elnyomás is erősödött a háttérben, így Oroszországban mindenkinek lassan világos lett, hogyan gondolkozzon a megkívánt módon – és az is, hogyan nem érdemes gondolkoznia. Pedig a Krím elfoglalása és bekebelezése előtt alig néhány évvel még teljesen más hangulat uralkodott: az állam polgárainak csupán kisebbsége vágyta a hajdani szovjet és birodalmi területek visszacsatolását – a többség inkább a modernizációt óhajtotta, meg azt, hogy az ország folytassa közeledését a Nyugathoz. És egészen mostanáig, tekintet nélkül a propaganda gigászi erőfeszítéseire és korlátlan erőforrásaira, a széles körben reklámozott elnyomó intézkedésekre, a politikai aktivisták megsemmisítésére és a totális cenzúrára, mégsem sikerült Oroszországban elérni a gondolkodás teljes uniformizálását, noha megtörték a hatalommal és az általa kirobbantott háborúval szembeni ellenállást. A lakosság jelentős része mindazonáltal támogatja a háborút, ezt a paranoid-revansista putyini projektet.

Ez a könyv azokból a cikkekből és jegyzetekből állt össze, amelyeket a legutóbbi tíz évben különböző kiadványoknak írtam, hogy kommentáljam a fontosnak, hellyel-közzel fordulópontnak tűnő eseményeket, és hogy dokumentáljam a társadalom ezekre adott reakcióit, és mindeközben bizonyos belátásokra jutottam a „haza sorsát” és az „elmék állapotát” illetően.

Kronologikus rendben publikálom itt ezeket az írásokat, akár egy fekete lyukba zuhanó űrhajó fedélzeti naplójának bejegyzéseit, amelyek együttesen mégis valami többet jelentenek – a mozaikdarabok egy olyan hatalmas táblaképpé állnak össze, amely nem csak az Oroszországgal végbemenő katasztrófát mutatja be, de azt az Oroszországot is, amelyben ez a katasztrófa végbemegy.

Ki a bűnös? Mit kell tennünk? A legfontosabb kérdés mindenekelőtt inkább az: hogyan jutottunk idáig?

Hogy felidézzem, milyen eseményeket kommentálnak a cikkeim, mindegyiket kiegészítettem egy bevezetéssel, amely emlékeztet a történelmi kontextusra. Ez azért fontos, mert a történések és az őket övező viták némelyike mára feledésbe merült, noha néhány éve még lázban tartották a közvéleményt. És mivel írásaimban gyakran prognózisokba is bocsátkoztam – amelyek aztán szintén gyakran tévesnek bizonyultak –, szükségesnek tartottam, hogy jóslataimhoz magam fűzzek poszt faktum értékelést a cikkek végén található kommentárokban.

Jó néhány írásomban alkalmaztam azt a retorikai fogást, hogy azoknak az embereknek a nevében beszéltem, akik velem egy időben éltek Oroszországban, a „mi nevünkben”. „Mi úgy gondoljuk… – fogalmaztam. – Mi úgy érezzük…” Miközben próbáltam diagnosztizálni a népben zajló folyamatokat, e nép részének éreztem magam.

De van-e jogom arra, ha már nem tudtam előre kitalálni sem azt, hogy háború lesz, sem azt, hogy ez a háború a nép tényleges egyetértésével találkozik majd, ha most politikai emigrációban élek, odahaza pedig külföldi ügynöknek bélyegeztek és körözést adtak ki ellenem, hogy ennek a népnek a nevében beszéljek?

Szóval ki ez a „mi”? Lehet-e így leírni a hírhedt „orosz népet” vagy „Oroszország soknemzetiségű népét”? Lehetséges-e az összes Oroszországban élő ember esetében bármit is megállapítani arról, mi bennük a közös, azontúl, hogy kötelesek dézsmát fizetni a Kremlnek, fel kell áldozniuk életüket a hatalom kalandor háborúiban, no meg hogy mindannyiuk zsebében vörös útlevél lapul? És az értelmiség vagy a középosztály, amely ezekkel az úgynevezett „tömegekkel” összhangban próbál érezni és gondolkodni, vajon e nép szerves és elidegeníthetetlen része?

Nyitott kérdések.

És mégis úgy tűnik nekem, hogy sikerült ráéreznem és rámutatnom bizonyos komplexusokra, fájó pontokra, bizonyos szándékokra és ábrándokra, amelyek sok és egymástól egészen különböző honfitársam számára közös nevezőt alkothatnak. Amikor tehát ezeket az írásokat kronologikus füzérbe szerkesztem annak bemutatására, hogyan alakult át Oroszhon egy normálisnak tűnő országból egy normalitást elvető állammá, az egyes cikkek a tömegtudat és a kollektív tudatalatti valódi naplójává álltak össze. A fekete lyukba zuhanás naplójává.

2012. május 11.

Sztálin elvtárs, légy átkozott

Sztálin elvtársat nálunk nem szabad bántani, mert a hóhérok gyerekei és a Stockholm-szindrómás rabszolgák eltaposnak.

De azért emlékezz erre…

…Hajnali négy óra. Csöngetnek. Kinyitod az ajtót, hárman állnak a küszöbön. Búzavirágkék szegélyű tányérsapkák. Érted jöttek. Hátracsavarják a kezed, kivonszolnak az udvarra, bezsuppolnak a „KENYÉR” feliratú teherautóba, visznek, azt ígérik, hogy majd mindent megmagyaráznak, aztán néhány óra múlva, amikor csizmatalppal széttaposták a heréidet, és félájultra verve valamilyen beismerő vallomást csikarnak ki belőled, kikísérnek a nyirkos börtönudvarra, és hasba lőnek. Utána – hiszen még élsz – ráérősen agyonvernek. A szüleidnek azt mondják, hogy tíz évre ítéltek a levelezési jog megvonásával. Még tíz évig hiszik majd azt, hogy valaha viszontlátnak.

Vagy emlékezz erre.

…Nincs mit enned. Nincs egy betevő falatod, mert jönnek az élelmiszer-rekviráló osztagok, mindent összeszednek, és ha valaki ellentmond nekik, hátrakísérik az istálló mögé, és főbe lövik egy Moszin–Nagant puskával. Az összes gabonát, amiből tavasszal vetni akartál, elkobozták. És most nincs mit enni. Aztán megint jönnek a begyűjtő osztagok. Hogy elvegyék tőled az utolsó morzsákat is, amit csodával határos módon sikerült elrejtened. Nélküle elpusztulsz. Hét gyerekedből kettő már éhen halt a karjaidban, egyet meg, a legkisebbet a feleséged megfojtotta egy párnával, mert nem volt teje szoptatni az éhségtől szüntelenül síró csecsemőt. Azt rebesgetik, hogy a szomszédok a kiszenvedett kisfiuk teteméből etették apró falatokban a még elő gyerekeket. Azok meg kérdezgették: honnan van a hús? Az anyjuk meg hangosan zokogott. És elgondolkodsz azon: tudsz így élni vagy sem? Fogod hát a lefűrészelt csövű karabélyt, amit még az első világháborúból tartottál meg, a szomszéd vasvillát ragad, és elkergetitek ezeket a vérszívókat. Néhány hónappal később ellenetek, parasztok ellen hadba küldik a ragyogó Tuhacsevszkij marsall lovasságát. Ám hogy fölöslegesen ne pazarolja rátok a lovasait, Tuhacsevszkij úgy dönt, hogy mérges gázzal semmisít meg benneteket. A szomszédaid lassan megfulladnak, a testük felpüffed, megfeketedik. Magad is megfulladsz. És az összes gyereked is, akik csodával határos módon túlélték az éhínséget.

És erre emlékszel?

…Hős vagy. Hősnek kell lenned! Mert már egy napja tartod ezt az átkozott templomot. Már vagy négyüket biztos megölted, az ötödik meg vonagló testtel, széles élénkvörös csíkot maga után húzva kúszott és bukott vissza a lövészárokba. De mégsem vagy hős: ebből a templomból nincs kiút, ha megpróbálsz innen elszelelni, az NKVD-vel találod magad szemben. Neked puskád van, nekik PPSZ géppisztolyuk. Egy sorozattal lekaszálnak, aztán otthagynak, amíg vért hányva haldokolsz. Neked is megvan a szolgálati kötelességed, nekik is. Tetvek… Vaszkának, akivel az utolsó két évben vállt vállnak vetve harcoltál és túléltél, az arcát érte a szomszéd utcából kilőtt golyó, az összes fogát szétroncsolta, nem lehetett elállítani a vérzést. Aztán a fritzek elővettek egy aknavetőt, össztüzet zúdítottak, légnyomást kaptál. Magadhoz tértél – megkímélték az életed. Fogságba estél. Csakhogy Sztálin elvtárs megmondta: az a szovjet katona, aki fogságba esik, nem hadifogoly, hanem áruló. A németek koncentrációs táborba vittek a többiekkel együtt – összetereltek egy századra való embert, de a század fele hamarosan éhen halt. A tiszteket már az elején mind kivégezték, azt is, aki igazat mondott, azt is, aki próbált hazudozni. A kommunistákat puskatussal verték agyon. Te meg életben maradtál. Megszöktél. Átjutottál a frontvonalon, vissza a mieinkhez! Tovább akartál harcolni! Hogy megfizess ezeknek a fenevadaknak… De először az NKVD vett kezelésbe. Mert ilyen a szolgálat. Kiverték a fogaidat. Azt akarták tudni, hogy beszerveztek-e a németek vagy sem. A biztonság kedvéért rád sóztak tizenöt évet Szibériában, a Komi Autonóm Szovjet Szocialista Köztársaság egyik Gulag-táborában. Kiszabadultál – fogak nélkül, máj nélkül, gyomor nélkül. Lélek nélkül. Aztán abban az időben, amennyi még hátravan neked – talán tíz év –, arra vágysz majd, hogy bebizonyítsad, nem voltál bűnös. Pedig ők egyáltalán nem gondolták, hogy bűnös vagy. Csak úgy, a biztonság kedvéért intéztek el.

Nem Sztálin nyerte meg a nagy honvédő háborút. A nép győzött benne. Ő meg úgy viszonyult ehhez a néphez – a saját népéhez –, mint a beverni való szegekhez, mint a cementhez, mint a betonacélhoz, mint a szarhoz.

Legyen átkozott.

Visszatekintés a jövőből

Körülbelül ekkoriban vált lassanként az oroszországi politikai mainstream részévé a Sztálin-kultusz, amely addig csak a hithű kommunisták és a saját ifjúságukról nosztalgiázó agyalágyult vénemberek elfoglaltsága volt. Akármilyen elnyomó intézkedést találtak ki a Kremlben, elég volt csak megemlíteni Sztálint ahhoz, hogy az ő árnyékában bármelyik putyini jogkorlátozás azonnal liberális kedveskedésnek tűnjön. Putyin maga is többször elmondta: nem az 1937-es esztendőt írjuk. Amin azt értette, hogy a sztálini megtorlások csúcsához képest az ő bekeményítő döntései hihetetlenül liberális és enyhe intézkedések. És így már bizonyos fenyegetés is kihallható a szavaiból: ez most nem a harminchetes év, de nem kellene, úgymond, rákényszerítenetek arra, hogy az legyen. Másban is fel lehet fedezni a ravaszkodását: bizonyos fokig Putyin már felpróbálta magára a generalisszimusz mundérját, mert arról ábrándozott, hogy egy új Churchill-lel és egy új Roosevelttel együtt átrajzolja a világtérképet, és az egykori szövetségesektől egy új Jaltát követelt. Ez a Sztálin-mánia, ez a vonzódás a történelem felidézéséhez, aztán a történelem újraalkotásához, a vágyakozás, hogy saját tetszése szerint újrajátssza a második világháborút az Egy jenki Arthur király udvarában szellemében, elit légideszant-csapatokra és nukleáris fegyverekre támaszkodva, mind azon tényezők között szerepeltek, amelyek háborúra csábították az orosz elnököt.

Emellett persze nem szabad elfelejtenünk, hogy Oroszországot ma valójában a Szövetségi Biztonsági Szolgálatból (FSZB) érkezett emberek, a KGB és az NKVD örökösei, azaz a hóhérok utódai kormányozzák. És ők büszkén vallják magukat az előző hatalom követőinek és a korábbi módszerek híveinek. Ők voltak, akik felszámolták és betiltották a Memorialt, azt a társadalmi szervezetet, amely a sztálinizmus gonosztetteit vizsgálta ki, és amely a tömeges megtorlások emlékének megőrzéséért küzdött. A Sztálint kritizálókra pedig már azelőtt ráuszították a láncos kutyákat, hogy a vezér kultuszából lassanként a Kreml titkos vallása lett. És ezt a vallást most már nyíltan és szégyenkezés nélkül gyakorolják.