Lilnek és Jake-nek

szeretettel

Főszereplők

VALOIS-HÁZ

I. Ferenc, francia király, Medici Katalin apósa

Angoulême-i Margit, I. Ferenc nővére, Henri d’Albret navarrai király felesége

Ferenc dauphin (trónörökös), I. Ferenc legidősebb fia

II. Henrik francia király, I. Ferenc második fia, korábban Orléans hercege, Medici Katalin férje

Károly, I. Ferenc harmadik fia, Orléans hercege

Valois Margit, II. Henrik nővére, Emanuel-Philibert savoyai herceg felesége

II. Ferenc francia király, II. Henrik és Medici Katalin legidősebb fia

IX. Károly francia király, II. Henrik és Medici Katalin harmadik fia

III. Henrik francia király, Anjou hercege, II. Henrik és Medici Katalin negyedik fia

Ferenc (Herkules), Alençon hercege, II. Henrik és Medici Katalin legfiatalabb fia

Valois Erzsébet, II. Henrik és Medici Katalin leánya, II. Fülöp, spanyol király felesége

Valois Klaudia, II. Henrik és Medici Katalin leánya, III. (lotaringiai) Károly herceg felesége

Valois Margit, II. Henrik és Medici Katalin leánya, IV. Henrik francia király felesége

MEDICI-HÁZ

Idősebb Cosimo

Lorenzo il Magnifico („a nagyszerű”), az idősebb Cosimo unokája

Medici Giuliano, Lorenzo il Magnifico testvére

II. Medici Lorenzo, Urbino hercege, Lorenzo il Magnifico unokája, Medici Katalin apja

Madeleine de La Tour d’Auvergne, II. Lorenzo felesége, Medici Katalin anyja

X. Leó pápa, Giovanni di Medici, Lorenzo il Magnifico fia

VII. Kelemen pápa, Giulio di Medici, Giuliano di Medici törvénytelen fia, X. Leó pápa unokatestvére

Medici Alessandro, Firenze hercege, VII. Kelemen pápa törvénytelen fia

Medici Ippolito, X. Leó pápa törvénytelen unokaöccse

I. Cosimo, Toscana nagyhercege, Medici Katalin távoli rokona

Medici Mária, I. Cosimo unokája, IV. Henrik francia király második felesége

Piero Strozzi, II. Lorenzo unokaöccse

Leone Strozzi, Piero Strozzi öccse

BOURBON-HÁZ

Antoine de Bourbon, Navarra királya, királyi herceg, IV. Henrik francia király apja, Jeanne d’Albret férje

Jeanne d’Albret (III. Johanna), Navarra királynéja, Antoine de Bourbon felesége, Angoulême Margit leánya

Louis de Condé, királyi herceg, Antoine de Bourbon öccse, a hugenották vezetője

Károly, Bourbon bíborosa, Antoine de Bourbon öccse; a Szent Liga X. Károly néven ellenkirállyá kiáltotta ki unokaöccsével, a protestáns Navarrai Henrikkel szemben

IV. (Navarrai) Henrik francia király, Antoine de Bourbon és Jeanne d’Albret fia, előbb Valois Margit, majd Medici Mária férje

Henri de Condé királyi herceg, Louis de Condé fia

HABSBURG-HÁZ

V. Károly, német-római császár, korábban I. Károly spanyol király

I. Ferdinánd német-római császár, magyar és cseh király, V. Károly testvére

II. Fülöp spanyol király, V. Károly fia; négy felesége között volt I. Mária angol királynő és Valois Erzsébet is

II. Miksa német-római császár, I. Ferdinánd fia

Ausztriai Erzsébet, II. Miksa leánya, IX. Károly felesége

TUDOR-HÁZ

VIII. Henrik, angol király

VI. Edward angol király, VIII. Henrik fia, I. Erzsébet öccse

I. Mária, Anglia királynője, VIII. Henrik leánya, II. Fülöp spanyol király felesége

I. Erzsébet, angol királynő, VIII. Henrik leánya

GUISE-HÁZ

Claude, Guise első hercege, René lotaringiai herceg fia

François (Ferenc), Guise második hercege, Claude herceg legidősebb fia

Anne d’Este, Ferenc herceg, a későbbi Nemours-i herceg
felesége

Károly, Lotaringia bíborosa, Claude herceg második fia

Claude, Aumale hercege, Claude herceg ötödik fia

Guise Mária, Claude herceg leánya, V. Jakab skót király
felesége

Mária, skót királynő, Guise Mária és V. Jakab leánya, II. Ferenc francia király felesége

Henrik, Guise harmadik hercege, Ferenc herceg legidősebb
fia

Guise Károly, Mayenne első hercege, Ferenc herceg második fia

Guise Katalin Mária, Ferenc herceg leánya, Montpensier hercegnője

Lajos, Guise bíborosa, Henrik herceg testvére

Vadémont-i Lujza, Claude herceg unokahúga, III. Henrik francia király felesége

MONTMORENCY-HÁZ

Anne de Montmorency, Montmorency első hercege, a francia hadsereg marsallja, a testőrség főparancsnoka

Gaspard de Coligny, Anne de Montmorency unokaöccse

Ôdet, Châtillon bíborosa, Gaspard de Coligny bátyja

François d’Andelot, Gaspard de Coligny legfiatalabb testvére

François de Montmorency, Anne de Montmorency legidősebb fia

Henri Damville de Montmorency, Anne de Montmorency második fia

TOVÁBBI SZEREPLŐK

Étampes hercegnője, I. Ferenc szeretője

Diane de Poitiers, Valentinois hercegnő, II. Henrik szeretője

Gabriel, Montgomery gróf, aki egy lovagi tornán történt balesetben halálosan megsebezte II. Henrik francia királyt

Cosimo Ruggieri, Medici Katalin halottlátó varázslója

Ambroise Paré, udvari orvos

Michel de L’Hôpital, Medici Katalin kancellárja

Marie-Catherine de Gondi, Medici Katalin legközelebbi barátnője. udvarhölgye, kincstárnoka és intézője

Michel de Nostre-Dame, Nostradamus, Medici Katalin látnoka

Bevezetés
és köszönetnyilvánítás

Medici Katalint hívták „Itália sírjából előmászott féregnek”, „fekete királynőnek”, „kígyóhölgynek”. Sokak szemében ő a megtestesült gonoszság. Úgy gondolom, hogy ez a megítélés egyrészt téves, másrészt bigott. Mégsem áll távol attól a képtől, ahogy a történészek is általánosan vélekednek a 16. század egyik legfigyelemreméltóbb személyiségéről.

Katalin nevének említésekor manapság az emberek olyanokra asszociálnak, mint firenzei reneszánsz mecénás, méregkeverő, olyan valaki, mint Lucrezia Borgia, akivel gyakran össze is tévesztik. Ellenségei egész életében megbélyegezték az olasz származása miatt. Thomas Nashe angol drámaíró például „az emberölés akadémiájaként, a sportból gyilkolás országaként, valamennyi nemzetet megmérgező szerek patikájaként” mutatja be Itáliát. Az egyetlen történelmi esemény, amelyet a nyilvánosság általában összekapcsol Medici Katalin személyével, az a Szent Bertalan éjszakája, az a hírhedt párizsi mészárlás, amely lemoshatatlanul beszennyezte a Valois-ház, és különösen Katalin nevét. Ha 1572. augusztus 24. valóban szörnyű eseményeit megfelelő történelmi kontextusba helyezzük, akkor – véleményem szerint – inkább rosszul sikerült sebészeti beavatkozásról beszélhetünk, mint előre megtervezett tömeggyilkosságról.

Élete során ez a hajthatatlan nő számos problémával, személyes tragédiák és kudarcok sorával szembesült, és ha nem gonosznak tartják, akkor általában sajnálják az általa elszenvedett csapások végtelennek tűnő sorozata miatt. Árvának született, gyermekkorában bebörtönözték. Házassága Orléans-i Henrikkel (a későbbi II. Henrik francia királlyal), akit szenvedélyesen szeretett, sokéves boldogtalanságot hozott számára, mert elhanyagolta őt szeretője, az elbűvölő Diane de Poitiers miatt. Egy évtizednyi gyermektelenség és visszautasítás után Katalin végül tíz gyermeket szült – akik majdnem kivétel nélkül romlottak, erkölcstelenek és betegeskedők voltak. Férje hirtelen halála folytán a negyvenéves politikai újonc a hatalom középpontjában találta magát, és kényszerűségből a dinasztia és a befogadó ország ügyes és bátor védelmezőjévé vált.

Amennyire helytelen gonosznak ítélni, ugyanolyan tévedés lenne a szörnyű körülményei áldozatának tekinteni. Mindenekelőtt bátor túlélő és korának igazi terméke volt.

E páratlan asszony karakterének, személyes története részleteinek, ellentmondásos tetteinek, szenvedélyeinek, erősségeinek, gyengéinek és hihetetlen bátorságának bemutatása képezik történetem fő vonalát. Katalint nem vallásos vagy ideológiai meggyőződés vezérelte. Alapvetően szkeptikus és pragmatikus szemléletű volt, sem erkölcs, sem lelkiismeret-furdalás nem nehezítette a gyermekei, dinasztiája és Franciaország túléléséért folytatott harcát. Ha szeretnénk megérteni ezt a bonyolult személyiséget, akkor fel kell ismernünk, hogy Katalin számára ez a három ugyanazt jelentette. Férje halálát követően a franciaországi politikai és vallási küzdelmek addigi néma megfigyelése alapján megpróbált egy középutat találni a szembenálló felek között. De ha az észérvek és a békéltetési kísérletek kudarcot vallottak, a királyság megőrzésének érdekében habozás nélkül élt a kivégeztetésnek az uralkodót megillető legfőbb kegyúri jogával is.

Természetesen nem én vagyok az első, aki megpróbálja tárgyilagosan elmesélni Katalin történetét. Szeretném megragadni az alkalmat, hogy kifejezzem elismerésemet Ivan Cloulas-nak és Robert Knecht professzornak azért a felbecsülhetetlen értékű munkáért, amellyel hozzájárultak Medici Katalin megismeréséhez. Csak az ilyen nagyszerű történészek munkáit ismerve képesek az életrajzírók hű képet adni a környezetről és Katalin esetében a genetikai kényszerről, ami azt diktálta, hogy minden eszközzel érvényesítse a férje és utódai érdekeit.

C. V. Wedgwood történész az I. Vilmos orániai hercegről, a „Hallgatag”-ról szóló életrajzában ezt írta: „A történelem előrehalad, de utólag íródik. Már ismerjük a végét, mielőtt a kezdetet értékeljük, és soha nem tudjuk pontosan ábrázolni azt, hogy mit jelentett csak a kezdetet tudni.” Ez a könyv ezt az alapvető történetírói tényt szem előtt tartva készült: az olvasó érzékelheti, hogy Katalinnak sok esetben korlátozott politikai és személyes választási lehetőségei voltak, és felteheti magának a kérdést: Mit tennék én ilyen helyzetben, illetve cselekedhetnék másként?

Sok francia író egészen a közelmúltig abszurd, ultranacionalista megvetéssel közelített a francia királynéhoz az olasz származása miatt. A tények – hogy nőként gyenge fiai nevében gyakorolt hatalmat, külföldön született, de Franciaországban uralkodott, ráadásul nem királyi vérből származott, ennek ellenére királyné lett – elegendőek voltak ahhoz, hogy sok XVIII. és XIX. századi francia történész eleve elítélje. Állandó küzdelme először a hugenották befogadásáért, majd később a fenyegetésük megfékezéséért, ami a Szent Bertalan-éji mészárlásban tetőzött, átkozottá tette mind a katolikus, mind a protestáns írók és propagandisták szemében. Sok tényszerűen pontatlan állítást is találunk melodramatikus beszámolóikban. Ilyenek például az állítólagos gonoszságáról, bosszúvágyáról, a méregkeverő kamrájáról és legfőképp gyilkos hatalomvágyáról szóló mesék.

Arra törekedtem, hogy olyan életrajzot írjak, amely az általánosan jellemző Katalin-ellenes elfogultságot kirekesztve, tárgyilagosan olyannak tekinti, amilyen volt: intelligens, bátor és fáradhatatlan léleknek, aki mindent megtett az őt örökbefogadó imádott országért, amikor – nem az ő hibájából – olyan veszélyek hosszú sorozata sújtotta, amelyeket bármely nemzet addig és azóta is csak ritkán tapasztalt.

Katalin megdöbbentően ellentmondásos személyiség volt: egyszerre pragmatikus és idealista. Annak ellenére, hogy ragaszkodott a római egyházhoz, úgy közelített a katolicizmus és a protestantizmus közötti ellentétekhez, mintha értelmes párbeszéddel meg lehetne szüntetni. Meglepően szentimentális vonásai párosultak azzal a képességgel, hogy könyörtelenül elszakadjon tőlük, ha arra volt szükség. Bár általában gyakorlatias és felvilágosult nő volt, vigaszt és útmutatást remélt a jósaitól, asztrológusaitól, az okkultizmustól. Szerette és támogatta a művészeteket, felkarolta a nagyszerű új ötleteket, de a dicső és fennkölt királyi udvari események hátterében, a függöny mögött volt helye a szándékos vérontásnak, a bosszúnak és a bérgyilkos tőrének is.

Imádott férje, II. Henrik halála után Katalin büszkén viselte özvegységét. Miközben az udvar híres szépségei elbájolták hódolóikat, az ő elfátyolozott arca és fenséges, állandóan feketébe öltözött alakja éles ellensúlya volt a nimfák fehérségének. A titokzatos és rejtélyes anyakirályné sok politikai ellenfelének az életét megkeserítette.

A XVI. század számos okból nevezetes, de különösen a befolyásos nők nagy száma miatt. A legnyilvánvalóbb és legismertebb példák az olvasók számára I. Erzsébet angol királynő, Tudor Mária és Mária, a skótok királynője. Kevésbé ismert talán Guise Mária, Skócia régense, Ausztriai Margit, Németalföld régense, az 1559-től 1567-ig uralkodó Pármai Margit és Őrült Johanna, a spanyol Ferdinánd király és Izabella királyné leánya, aki 1504-ben édesanyjától megörökölte Kasztília trónját. Itália is figyelemre méltó nőket produkált, mint amilyen például Izabella d’Este, a gyönyörű mantuai hercegnő, aki nemcsak férje hercegségében játszott központi szerepet, de azon jóval túl is. Kétségtelen azonban, hogy a legfontosabb, leghírhedtebb és legbefolyásosabb olasz nő ebben az időszakban Medici Katalin, Firenze szülötte és Franciaország királynéja volt.

Ez a könyv nem születhetett volna meg sok ember segítő együttműködése nélkül, akik nagylelkűen adományoztak a szakértelmükből és idejükből anélkül, hogy jutalmazásra vagy bármilyen ellenszolgáltatásra számítottak volna. Rendkívül hálás vagyok nekik. Közülük a legelső Ivan Cloulas úr, a párizsi Nemzeti Levéltár kiállításainak tiszteletbeli főkurátora, aki biztatott, hogy vállaljam ezt a projektet. Ő és munkatársai kifogástalanul hatékonyak és szolgálatkészek voltak. Robert Knecht professzor Medici Katalinnal, I. Ferenc királlyal és a XVI. századi Franciaországgal kapcsolatos kutatásai és jelentős tudományos értékű munkái hatalmas inspirációt jelentettek számomra.

Cloulas úr és Knecht professzor mellett szeretnék köszönetet mondani régi barátomnak, Paul Johnsonnak azért a hatalmas segítségért, amelyet a reneszánsszal, valamint a XVI. századi Franciaország vallási mozgalmaival kapcsolatos ismereteinek megosztásával nyújtott.

Oxford és Asquith grófja is végigvezetett az akkori idők teológiai aknamezején, és számtalan más módon is segített és bátorított. Hasonlóan sokat köszönhetek dr. Niccolò Capponi grófnak is, aki fontos szerepet játszott a könyv megírásához elengedhetetlen kutatásban azáltal, hogy elérhetővé tette számomra páratlan firenzei kapcsolatait, sok beszélgetést folytathattam vele, és megnyitotta előttem a családi magánarchívumát is.

Ezúton szeretném megköszönni az alábbiaknak, hogy a kérdéseim megválaszolásával, kutatásaim irányításával kitűnő betekintést adtak Medici Katalin életébe és korába: dr. Franca Arduininek, a Medici Lorenzo Könyvtár igazgatójának; Brooke Capponi grófnőnek; dr. Alessandra Contininak, a firenzei állami levéltár munkatársának; Robin Harcourt Williams úrnak, a Hatfield House könyvtárosának és levéltárosának; dr. Giovanna Lazzinak, a Biblioteca Riccardiarna könyvtárosának; dr. Sabina Magrininak, a Medici Lorenzo Könyvtár Public Relations Irodája vezetőjének; Rebecca Milner asszonynak, a Victoria és Albert Múzeum kurátorának; dr. Beatrice Paolozzi Strozzi grófnőnek, a Bargello Múzeum igazgatójának; Helen Pearson asszonynak, a Victoria és Albert Múzeum Bútorok, Textil és Divat részlege kurátor-helyettesének; dr. Paola Pirolónak és dr. Renato Scapecchinek, a Biblioteca Nazionale Centrale di Firenze munkatársainak; dr. Margaret Scottnak, a Courtauld Intézetben az öltözködés történetével foglalkozó szakembernek; dr. Marilena Tamassiának, az Uffizi Képtár fotográfiai kabinetje kutatójának.

A könyv megírásának egyik legélvezetesebb része az volt, hogy megnézhettem a Katalin által építtetett vagy használt kastélyokat. A látogatások során tanúsított kedvességükért, a nagyközönség számára nem látogatható szobák megmutatásáért köszönettel tartozom Gun Nihlèn Patou asszonynak, a fontainebleau-i kastély előadójának; Eric Thierry Crepin Leblond úrnak, a Blois királyi kastély főrestaurátorának és munkatársainak; Voison úrnak, a Chenonceau kastély kurátorának és munkatársainak; Sueau úrnak, az Amboise királyi kastély főtitkárának és munkatársainak; valamint De Gourcuff asszonynak, a chambord-i kastély igazgatójának és munkatársainak.

Számos barátom kölcsönadott nekem könyveket a magángyűjteményéből, megosztotta velem Katalin életének különböző aspektusaival kapcsolatos szakértői álláspontját, vagy egyéb módon járult hozzá a munkámhoz. Köszönet illeti Őexcellenciáját, Daniel Bernard francia követet, Ginevra di Bruti Liberati márkinőt, Pierre d’Angosse márkit és hitvesét, Őexc. José Gregorio Faria portugál követet, Lady Antonia Frasert, Mark Getty urat, Sir John Guinnesst, Őkirályi fenségét Michael kenti hercegnőt, Lambton vicomte-ot, R. Nadler asszonyt, dr. Guy O’Keeffet, Andrew Ponton urat, Őexc. Tamarón márkiját, a spanyol követet, Lord Thomas of Swynnertont, Lady Anne Somersetet, Norman Stone professzort, Claire Ward képviselő asszonyt, Lord Weidenaeldet és Adam Zamoyski grófot.

Szerkesztőm, Ion Trewin, a Weidenfeld és Nicolson kiadó munkatársa heroikus munkát végzett, és a projekt során mindvégig kedvesen és hűségesen segített. Hálás vagyok a kiadómnak, Anthony Cheethamnek, és ügynökömnek, Georgina Capelnek, akiknek a „Katalin-vállalkozás”-ba vetett bizalma soha nem ingott meg. Elismerésemet fejezem ki Ilsa Yardley-nak a másolás-szerkesztés terén végzett kiváló munkájáért, és segédszerkesztőmnek, a nélkülözhetetlen Victoria Webbnek. Köszönetet mondok Tom Gravesnek is az ihletett képkutatásért.

Végül szeretettel köszönöm Andrew Robertsnek a kitartó gyengédségét, a korrekcióit, jó tanácsait, és főként azt, hogy a folytatásra ösztökélt, amikor én kis híján megfutamodtam, valamint a szüleimnek és a családomnak, különösen Lilnek és Jake-nek, mindazt, amit tőlük kaptam. Isten áldjon meg benneteket!

Leonie Frieda

2003. október

www.leoniefrieda.com

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Az olasz írásban egy aposztróf van a „de” (de’) Medici után. A könnyebb olvashatóság kedvéért ezt elhagytam.

A könyvben számtalan Henry található: a könnyebb tájékozódás kedvéért a francia II. Henriket ’y’-nal jelöltem, a többit francia módon írják: Henri.

Prológus

*

Egy király halála

Átkozott legyen a varázsló, aki olyan gonoszul és olyan jól megjósolta.
(Medici Katalin)

1559. június–július

1559. június 30-án, pénteken késő délután egy lovagi lándzsa hosszú szálkája II. Henrik francia király szemébe és agyába fúródott. A rettenetes sérülés következtében feldagadt az arca, majd elvesztette látását, beszédkészségét, végül az eszméletét is. Tíznapi szenvedés után Párizsban, a tournelles-i kastélyban meghalt.

Halála nemcsak tragikus volt, hanem nagyon rosszkor történt. A lovagi torna a cateau-cambrésis-i szerződés áprilisi aláírása alkalmából rendezett ünnepség része volt, amely véget vetett Franciaország és Spanyolország Itáliáért folytatott véres háborúinak. Sok döbbent francia úgy érezte, hogy Itáliát egy tollvonással eladták, és senkit nem bántott jobban ez a gondolat, mint Henrik firenzei feleségét, Medici Katalint, akinek a békekötéssel minden reménye elszállt örökségének visszaszerzésére. Az egyetlen vigaszt az jelentette számára, hogy a szerződés értelmében legidősebb leánya, Erzsébet megköthette a lehető legelőnyösebb házasságot: férjhez mehetett II. Fülöp spanyol királyhoz. A megállapodás további pozitív hozadékaként férjet kapott Henrik hajadon húga és Katalin legjobb barátnője, Margit is, aki harminchat éves aggszűzként esélytelen volt arra, hogy bárki feleségül vegye. Az ő számára kijelölt férj Fülöp szövetségese, Emmanuel-Philibert savoyai herceg volt, egy derék katona, akinek a nem sok jót ígérő beceneve „vasfejű” volt.

Nem vesztegettek el sok időt az esküvők megszervezésére. Henrik – noha háborús adósságok fojtogatták, mert több mint egymillió tallér hadikölcsönt vett fel – elhatározta, megmutatja Fülöpnek, hogy Franciaország Itália feláldozása ellenére töretlen maradt.{1} Erőteljes és robusztus emberként kiválóan szerepelt a tornákon, és az ötnapos versenyt főként azért szervezte meg, hogy megmutassa saját képességeit.

Mind Henrik, mind Katalin érthetően csalódott volt, amikor az angol királynő, Tudor Mária közelmúltbeli halála óta özvegy Fülöp bejelentette, hogy nem jön el személyesen Párizsba. Jellemző, hogy a kötelességtudó uralkodó a hagyományt hozta fel mentségként, mondván: „A szokás azt követeli, hogy a spanyol királyok ne menjenek el a feleségükért, hanem a feleségüket kell hozzájuk vinni.”1 A vőlegény maga helyett egy mogorva meghatalmazottat küldött, a szigorú katonát és államférfit, Fernando Alvarez de Toledót, Alba hercegét.

A protestantizmus megerősödése Franciaországban súlyosan fenyegette mind a király tekintélyét, mind az ország egységét, ezért Henrik kénytelen volt békét kötni Fülöppel. Június elején rendeletet adott ki, amelyben bejelentette, hogy keresztes hadjáratot indít, hogy megszabadítsa birodalmát „a lutheránus söpredéktől”, és miután vendégei távozásáig sok mást nem tehetett, megparancsolta több prominens protestáns letartóztatását Párizsban. Gyorsan lefolytatták a tárgyalásokat, és eretnekség vádjával máglyahalálra ítélték őket. Elfogásuk jelentős felháborodást váltott ki, ezért a kivégzéseket az ünnepségek végéig felfüggesztették. Az elítélt férfiak sorsuk beteljesedésére vártak a párizsi Le Châtelet börtön kazamatáiban. Hallhatták, hogy a közelben felszedik a széles rue Saint-Antoine kövezetét a Château des Tournelles mellett, hogy helyet csináljanak a lovagi játékoknak, lelátókat emeljenek a nézők számára, és felállítsák a Spanyolország, Franciaország és Savoya címerével díszített diadalíveket.

A hírnökök kihirdették a felhívást, hogy őfelsége, Franciaország királya, legidősebb fia, Ferenc, a dauphin, Guise hercege és a francia udvar más hercegei versenyre hívnak mindenkit, aki részt szeretne venni a tornán. Sir Nicholas Throckmorton, az angol követ jelentette, hogy „Maga a király, a dauphin és a nemesek… naponta gyakorolják a bajvívást, és a viadal nagyszabásúnak és látványosnak ígérkezik”.2

A párizsiak szerették a pompát, így csalódtak várkozásaikban, amikor Alba és kísérete június 15-én megérkezett. A spanyolok öltözködése mindig egyszerű és dísztelen volt, de sötét és komor ruháik láttán a franciákban még az a kérdés is felmerült, hogy vajon szándékos sértésről van-e szó. Néhány nappal később el is felejtették, amikor Henrik a korábbi ellenségét a Louvre palotában üdvözölte. Savoyai Emmanuel-Philibert százötven ember kíséretében érkezett, és pompás bíbor mellényt, hozzá illő cipőt és aranycsipkével hímzett fekete bársonyköpenyt viselt.

Június 22-én, csütörtökön a tizennégy éves francia Erzsébet a Notre-Dame katedrálisban férjhez ment a magát megbízott által képviseltető harminckét éves spanyol királyhoz, II. Fülöphöz. Az esküvő után egy primitív rituálé zajlott. Erzsébet és Alba bemásztak a hatalmas királyi ágyba úgy, hogy mindkettejük egyik lába meztelen volt. Ahogy csupasz végtagjaik összeértek, és összedörzsölték a lábfejüket, a házasságot beteljesültnek nyilvánították. Hat nappal később, június 28-án, szerdán megkezdődött a lovagi torna.

Pénteken, a vetélkedés harmadik napján forró, párás idő volt. A rue Saint-Antoine kevés árnyékot kínált. Sok paraszt felmászott a házak tetejére, hogy onnan nézze végig a király küzdelmét. Az udvar hölgyei és urai hetek óta készülődtek, hogy közszemlére tegyék „szép és költséges” ruhájukat. Némelyikük egy egész vagyont érő öltözetet viselt.3

Katalin is szerette volna elkápráztatni az ünneplés résztvevőit. Háromszáz vég arany- és ezüstszövetet rendelt magának Olaszországból. Természeténél fogva hivalkodó volt, szívesen viselt feltűnően díszes királyi ruhákat. Egy megfigyelő megjegyezte, hogy „nehéz megmondani, vajon a nap vagy az ő ékszerei ragyogtak-e fényesebben”. A király soha nem tűnt boldogabbnak.

Ugyanez nem mondható el a feleségéről. Fia, a trónörökös és menye, Mária, skót királynő mellett ült, és észrevehetően aggódott.{2} Előző éjjel azt álmodta, hogy férje a földön fekszik, és arcát vér borítja.4

A királynénak a látnokokba és asztrológusokba vetett megingathatatlan hite alapján minden oka megvolt arra, hogy szívébe félelem költözzön. 1552-ben Luca Guorico, a Medici család olasz asztrológusa figyelmeztette Henriket, hogy negyvenedik életéve körül különösen ügyelnie kell arra, hogy „kerüljön mindenféle harcot zárt térben”, nehogy olyan sebet kapjon, amelytől megvakulhat, vagy akár meg is halhat. Henrik most negyvenéves és négy hónapos volt.

Ráadásul 1555-ben Nostradamus ezt a jóslatot írta a Centuriák I. XXXV. számú négysorosában:{3}

A fiatal oroszlán legyőzi az öreget

Egy harcmezőn, egyetlen harcban,

Aranyos kalitkában kiszúrja a szemét,

S az idősebb iszonyú halállal elpusztul.

Az öreg oroszlán úgy értelmezhető, hogy az a király és az aranykalitka a csillogó sisakja. Ezekre a baljós előjelekre hivatkozva Katalin könyörgött férjének, hogy ne vegyen részt aznap a bajvívásban.

Állítólag Henrik ezt mondta ugyanannak az embernek, aki akaratán kívül a halálos sebet ejtette rajta: „Nem bánom, ha a halálom ilyen módon jön el… még jobb is, ha olyan valakinek a keze által halok meg, aki bátor és vitéz, és így megőrzöm a becsületemet.”

Henrik szeretője, Diane de Poitiers, Valentinois hercegnője a legelőkelőbb helyek egyikén ült, udvarhölgyekkel körülvéve. A király szíve már tizenéves kora óta érte dobogott. Az ekkor már közel hatvanéves „Madame” – ahogy mindenki emlegette, beleértve a királynét is – mit sem veszített vonzerejéből, legalábbis Henrik szemében. Változatlanul ő volt „a hölgy, akit szolgálok”. A hűvös, távolságtartó és mindig elegáns Diane 1531-ben megözvegyült. Azóta kizárólag fekete-fehér ruhát viselt. Tudta, hogy ez igen jól áll neki, és decens megjelenése a piperkőc udvaroncok mellett különösen feltűnő.

A negyvenéves Katalin zömök és kövérkés volt, meglátszott rajta, hogy tíz gyermeket szült. Már régen elsajátította az alkalomnak megfelelő színlelés művészetét, és néhány ritka kivételtől eltekintve az elmúlt huszonhat évben úgy tett, mintha észre sem venné, hogy imádott férje a „Madame” rabszolgája.

Henrik számára jól indult a torna. Diane-hoz hasonlóan fekete-fehér öltözéket viselt. Legyőzte mindkét kihívóját, Guise hercegét és Nemours hercegét is. Elégedett volt a lóval, amelyet savoyai Emmanuel-Philibert-től kapott. Kegyesen felkiáltott neki: „A te lovad sokat segített nekem a mai bajvívásban!” Már fáradt volt, de ragaszkodott egy további küzdelemhez. Katalin kérte, hogy ne folytassa. Henriket ez bosszantotta, mégis udvariasan válaszolt: „Épp érted harcolok.” Még egyszer felült a Balsors (!) nevű lovára,{4} és készen állt, hogy újabb ellenfelét, skót gárdájának vitéz fiatal kapitányát, Gabrielt, Montgomery grófját is megpróbálja kiütni a nyeregből. Ekkor – állítólag – egy fiú a tömegből megtörte a várakozás csendjét e kiáltással: „Meghal a király!”

Néhány pillanattal később a két férfi összecsapott, és Montgomery majdnem lelökte Henriket a lóról. Öt óra volt. Néhány néző felkelt a helyéről, és menni készült. A király továbbra is jókedvű volt, de revansot akart venni. Montgomery félni kezdett, és kérte, hogy hagyják abba. Henrik nem engedett és ráförmedt: „Ez parancs!” Katalin ismét könyörgött, hogy álljanak le, de a király ezt is figyelmen kívül hagyva a sisakját követelte Vieilleville marsalltól, aki ezt mondta neki: „Felséges Uram, Istenre esküszöm, hogy az elmúlt három éjszaka azt álmodtam, hogy a mai nap, június utolsó napja végzetes lesz számodra.”5 Henrik talán már nem is hallotta ezeket a szavakat, mert felhangzott a trombitaszó, ami a csörte megnyitását jelezte. A két lovas mennydörögve megindult egymás felé. Ahogy összecsaptak, nagy reccsenés hallatszott. Henrik megbillent, de minden erejével húzta a kantárt, így sikerült a ló hátán maradnia.6 A királynő felsikoltott, és a tömeg hangos kiabálással talpra szökkent.

Montmorency hercege és Guise hercege berohantak, hogy megállítsák Henrik lovát, mielőtt a király kizuhanna a nyeregből. Amikor ez sikerült, leeresztették a földre, és levették a vértjét. Félig nyitva volt a sisakrostély, és a király arca csupa vér volt. Egy jókora faszilánk fúródott a szemébe, amely a halántékán jött ki. A király „nagyon gyenge volt… majdnem elájult… sem kezét, sem lábát nem mozdította, csak feküdt, mintha csodálkozna”.7 Ezt látva fiatal ellenfele könyörgött uralkodójának, hogy vágják le mindkét karját és a fejét is, de „a jó természetű és a maga idejében páratlanul nagylelkű uralkodó azt válaszolta, hogy nem haragszik, és nincs mit megbocsátania, mivel a királyának engedelmeskedett, és bátor lovagként viselkedett”.8 A tömeg közelebb nyomult, hogy egy pillantást vethessen a sebesültre. Henriket a tournelles-i kastélyba vitték. Beérve, a kapukat bezárták. A király ragaszkodott ahhoz, hogy saját lábán akar felmenni a nagylépcsőn. Siralmas látvány volt, ahogy felvonszolta magát, miközben kísérői a fejét és a vállát támasztották. Mögötte vitték a dauphint, aki maga is elájult, majd következett Katalin és a legmagasabb rangú udvari emberek. Amint az ágyra hanyatlott, Henrik azonnal megpróbálta imára kulcsolni a kezét, és mellkasát ütni a bűnei miatt. Mintha már a halálra készülődött volna.

„A férfiak és a nők is szívszaggatóan sírtak és jajveszékeltek” – írta Throckmorton, mert félő volt, hogy a királynak már csak pillanatai vannak hátra. Azonnal a királyi orvosokért küldettek. Henrik rendkívül bátran viselte, ahogy megpróbálták eltávolítani a szilánkot. A fájdalomtól csak nyögött, és csak egyszer hallották, hogy a szerencsétlen beteg felordít. A szokásos, az akkori szabványokmak megfelelő szörnyű gyógymódokat alkalmazták: kivéreztették, majd kimosták a sebeket. Egy uncia árpakását nyelettek le vele, amit azonnal kihányt. „Hűtésként” a be- és kimeneti lyukat is tojásfehérjével kenték be. Ezek után lázas, félig öntudatlan állapotba süllyedt. Aznap éjjel a hitvese, a savoyai herceg és Guise hercegének testvére, Lotaringia bíborosa is mellette maradt. A király a nagy fájdalmai miatt nem igazán pihent. Hajnali háromkor a virrasztókat is lecserélték. Amikor Katalint aludni kísérték, sokkos állapotban volt.

Savoya hercege időközben magához hívatta II. Fülöp saját orvosát, André Vesaliust. Több, frissen lefejezett bűnöző fejét előző nap elhozták az ünnepelt orvoshoz. Ő és a francia doktorok vezetője, Ambroise Paré hegyes és éles fadarabokkal próbálták reprodukálni rajtuk a király koponyasérülését. Miközben megbeszélték a nem túl meggyőző és szörnyű kísérleteik eredményeit, Henrik állapota tovább romlott. Az éberség rövid időszakaiban zenét kért, és levelet diktált a római francia követnek, amelyben reményét fejezte ki, hogy az eretnekek ellen nemrég kezdődött harcot folytatni tudja majd, ha felépül. Diane de Poitiers feltűnő távolmaradása Henrik reménytelen állapotát tükrözte. „A Madame… a sebesülés napjától kezdve egyszer sem lépett be a hálószobába, mert félt, hogy a királyné kiutasítja onnan” – jegyezte meg az egyik krónikás.9 Katalin megosztotta Diane-nal egész házaséletét, de ezek az utolsó pillanatok egyedül őt illették. A kastély egy másik részében Diane hercegnő izgatottan várta a híreket szeretőjéről. Két éjszakával Henrik halála előtt egy katona érkezett a királynétól, és követelte a koronához tartozó sok ékszer visszaszolgáltatását, amelyeket Henrik adott a szeretőjének.

– Meghalt tehát? – kérdezte állítólag Diane.

– Még nem, Madame – válaszolta a küldönc –, de már nem bírhatja sokáig.10

Diane visszaüzent, hogy a király utolsó lélegzetéig nem adja fel a reményt, és nem engedelmeskedik másnak, csak neki.

Július 4-én este a király láza rohamosan emelkedett. Beállt a vérmérgezés. Szóba került a koponyalékelés, hogy csökkentsék a sebek feszülését, és ezáltal enyhüljön a fájdalom, de a kötések eltávolításakor látták, hogy olyan sok a genny, hogy az ötletet elvetették. Henrik halálra ítéltetett, és nem lehetett mást tenni, mint várni a véget.

Ez volt az az esemény, amelytől Katalin azóta rettegett, amióta tizennégy évesen férjhez ment Henrikhez. Szenvedélyesen odaadó, a férjéért rajongó feleség volt. Mindig félt, hogy elveszíti őt, és udvarhölgyeivel együtt gyászruhát öltött, valahányszor háborúzni indult. Hadjáratai során, amikor éppen nem levelet írt, amelyben arra kérte, hogy adjon hírt magáról, állandóan érte imádkozott, extravagáns felajánlásokat tett, és mindenféle amulettel és varázslással próbálta elősegíteni biztonságos visszatérését. Bár mindig félt a végítéletet tartalmazó jóslatoktól, valójában nem készült fel Henrik elvesztésére. Felváltva imádkozott és sírt, miközben a haldokló királyhoz vagy tőle a dauphinhoz sietett. A trónörökös ide-oda forgolódott az ágyban, nyögött és zokogott, majd felült, és fejét a falba verte. Henrik kezdte elveszíteni a látását és a beszélőképességét. Utolsó világos pillanataiban azt mondta a fiának, hogy írjon a spanyol királynak, és kérje meg, vegye védelmébe a családját és királyságát. Megfogta a kezét, és így szólt:

– Fiam, apád nélkül maradsz, de nem az áldása nélkül. Imádkozom, hogy szerencsésebb légy, mint én voltam.

– Istenem! Hogy élhetek, ha apám meghal? – kiáltotta a dauphin, és azonnal elájult.

Úgy tudni, hogy a király július 8-án hívatta Katalint, és miután megkérte a királynét, hogy gondoskodjon húga, Margit házasságáról, rábízta a királyságát és a gyermekeit.11 A következő éjszaka Erzsébet hercegnő szobájában sor került Margit és a savoyai herceg szomorú hangulatú esküvőjére. Sietve zajlott a mise és az eskütétel, hogy befejeződjék a szertartás, még mielőtt megérkezik a király halálának híre. Katalin túlságosan gyötrődött ahhoz, hogy részt vegyen az eseményen. Másnap hajnalban II. Henriknek feladták az utolsó kenetet, és délután egy órakor meghalt.12 Évekkel később leánya, Margit úgy emlékezett vissza apja halálára, mint „szörnyű csapásra, amely megfosztotta házunkat a boldogságtól és országunkat a békétől”.13 A király utolsó napjaiban az ország leghatalmasabb emberei összegyűltek az ágya körül. Nem voltak azonban egységesek.

Montmorency herceg, a hadsereg főparancsnoka, Henrik mentora, barátja és pótapja konzervatív katonaember volt. Az uralkodót és az egyházat leszámítva ő volt Franciaország legnagyobb földbirtokosa, aki a hűbéresei megkérdőjelezhetetlen támogatását élvezte. Bár maga katolikus volt, családja egy része nemrégiben protestánssá vagy protestánsszimpatizánssá vált. Henrik életének utolsó évében a herceg Diane-nal, a király szeretőjével összefogva azon fáradozott, hogy riválisait, a Guise fivéreket távol tartsa a hatalomtól.

A két, Franciaország északkeleti határán fekvő lotaringiai hercegi ágból származó Guise testvér szintén seregnyi vazallus segítségére számíthatott. Az idősebbik, François (Ferenc) herceg, népszerű háborús hős, bátor katona hírében állt, a király egyik kedvencének számított. Testvére, Károly, Lotaringia bíborosa, kiváló politikus, a legfőbb udvaroncok egyike és Franciaország főinkvizítora is volt. Mindketten ultrakatolikusok voltak, és egymást kiegészítő tehetségük révén félelmetes csapatot alkottak. Az utóbbi időben kissé kegyvesztettek lettek, mert nem támogatták az olasz birtokoknak a közelmúltban megkötött szerződésben foglaltak szerinti visszavételét. Ez viszont sokkal rokonszenvesebbé tette őket Katalin szemében. Most arra számítottak, hogy központi szerepet kapnak az ország vezetésében, mivel a tizenhat éves skót királynő, Mária nagybátyjai voltak, aki a gyenge és beteges dauphin feleségeként Henrik halálával Franciaország új királynéja lesz. Katalin nagy bosszúságára Mária erős befolyást gyakorolt férjére, a még mindig tizenéves, II. Ferenc néven trónra lépő fiára, Mária pedig minden ügyben – legyen az jelentéktelen vagy épp a legfontosabb – a bácsikáitól kapott útmutatásra támaszkodott.

A baleset óta Párizs zsúfolt ünneplő városból néma hellyé változott, ahol az emberek túlnyomó többsége megdöbbent, és szomorú volt királyának elvesztése miatt. Joggal tartottak a várható politikai bizonytalanságtól is. „A palota a házasságkötés ceremóniájának helyszínéből hullaházzá alakult át” – írta egy megfigyelő. Az utcákon az egyszerű emberek őszintén gyászolták uralkodójukat. II. Ferenc trónra lépésének kihirdetése sem adott nekik okot bizakodásra.

Montmorency herceg és a nem a Guise-házhoz tartozó magas rangú nemesek a néhai király holttesténél maradtak, miközben az orvosok eltávolították a szívét és a többi belső szervét, amelyeket – a szokásnak megfelelően – külön temetnek el, és bebalzsamozták a testét. A Château des Tournelles-ben számos oltárt állítottak, és a szobákat meg a folyosókat fekete drapériával vonták be. A király holtteste körül püspökök és más egyházi emberek gyülekeztek. A hosszú gyertyákkal körberakott hálószoba gazdagon díszített kápolnává változott. Az ágy két oldalán egy-egy oltár állt, előttük papok térdeltek, és zsoltárokat énekeltek az elhunyt lelki üdvéért. Az ezüstkendővel borított padokon ültek a naponta hatszor ismétlődő közös imádkozás résztvevői. Katalin is elment leróni kegyeletét a férfi előtt, aki közel huszonhat évig a hitvese volt. Letérdelve vett búcsút tőle.

A kastély népe megszervezte és megkezdte a negyvennapos virrasztást.

Ebben a kritikus időszakban Montmorency marsall és hívei a partvonalra szorultak, és a Guise család tagjai vették át a főbb állami hivatalokat. Bár a II. Ferenc által gyűlölt Montmorency valószínűleg előre számított hatalmának meggyengülésére, aligha képzelte, hogy politikailag ilyen mértékben marginalizálódhat. Valójában a marakodás már Henrik király halála előtt elkezdődött. Guise-ék a hadsereg és a testőrség parancsnokának felelősségre vonásáról beszéltek, amiért nem biztosította a király biztonságát a lovagi torna alatt, miközben az öreg vitéz komoran lépdelt a folyosókon, vigasztalhatatlanul attól a kilátástól, hogy elveszíti urát, barátját és fegyvertársát.

A néhai király testét Montmorencyre és szövetségeseire hagyva a Guise fivérek már azon ügyködtek, hogy még azelőtt megerősítsék hatalmukat, mielőtt az ország reagál a tragédiára. Hegemóniájukra a legkomolyabb veszélyt Antoine de Bourbon királyi herceg és az övéi jelentették. A Bourbonok, akárcsak a Valois-k, a Capeting-dinasztia leszármazottai voltak, amely 987 óta irányította Franciaországot. 1328-ban IV. (Szép) Károly férfi örökös nélkül halt meg. Ezzel a Capeting-ház fő ága kihalt, és a korona a Valois-khoz, a dinasztia egyik fiatalabb ágához került. Ha Henrik és Katalin négy életben maradt fia meghal, és közben nem születik újabb férfi utód, a Bourbon család kerülne a trónöröklési sor élére. A négy Valois hercegtől, azaz II. Ferenc négy fiától eltekintve minden vér szerinti királyi herceg Bourbon volt, így a jog alapján vezető szerep járt nekik bármilyen összetételű királyi tanácsban.

Antoine de Bourbon közismerten lusta, önző és gyenge akaratú ember volt. A Guise testvérek nem akartak fölösleges kockázatot vállalni, ezért úgy döntöttek, hogy az új királyt a Louvre-ba kell költöztetni, távol riválisaiktól. Ennek megfelelően Ferencet és feleségét, Stuart Máriát, a skót trón örökösét, valamint Katalin fiatalabb gyerekeit összegyűjtötték, hogy átszállítsák új otthonukba. A dísztelen fekete ruhába öltözött özvegy királyné váratlanul csatlakozott a csoporthoz. Nemcsak a franciák szokásos fehér gyászruháját vetette el ezzel, hanem azt a hagyományt is, amely azt írta elő, hogy a királynénak negyven napot magányban kell töltenie azon a helyen, ahol az uralkodó meghalt. Katalin tudta, hogy most szakítania kell a szokással. Noha lesújtotta férjének elvesztése, nélkülözhetetlennek érezte jelenlétét a Guise-ek puccsa idején. Férje uralkodása alatt Katalin ügyesen tartózkodott attól, hogy nyíltan a Guise vagy a Montmorency frakció mellé álljon. Szívélyes viszonyt ápolt mindkettővel, és gyakran kérte tanácsukat és segítségüket, lefegyverezve őket barátságos magatartásával. Sejtelmük sem volt arról, hogy valójában egyformán gyűlölte mindkét felet. Nem felejtette el korábbi bűneiket, főként azt, hogy őt megalázva hízelegtek Diane de Poitiers-nak. Erős befolyást gyakoroltak néhai férje fölött, miközben figyelmen kívül hagyták a királyné akaratát. Csúnyán alábecsülték az intelligenciáját, és nem ismerték fel rejtett büszkeségét sem.

A tizenöt éves II. Ferenc király akkoriban ugyan elég idősnek számított az uralkodáshoz, nyilvánvaló testi és szellemi gyengesége miatt az ország ügyeit ténylegesen irányító tanácsot kellett felállítani. Katalinnak meg kellett védenie a fiát, kisgyermekeit és önmagát is, ezért úgy döntött, hogy csatlakozik a Guise fivérek összeesküvéséhez. A Guise-ek nem szenvedtek hiányt ellenségben: egyesek féltékenyek voltak a vagyonukra és a befolyásukra, mások nem osztoztak szélsőséges katolicizmusukban, megint mások pedig idegen hatalombitorlóknak tekintették őket. A testvéreknek szükségük volt Katalinra, hogy legitimálják helyzetüket; jelenléte implicit felhatalmazást adott nekik. Úgy tűnt, hogy kimondatlan egyezség jött létre az özvegy királyné és a Guise-ek között. Kinyitották a tournelles-i kastély kapuit, a királyi hintók pedig a nagy tömeg szeme láttára elindultak a Louvre-ba. Különböző megfigyelők felidézték, ahogy Guise hercege Katalin egyik fiatalabb gyermekét a karjában tartva a védelmező atya képét mutatta a bámészkodóknak. Azt is látták, hogy Mária hátralépett, hogy anyósa elsőként szállhasson be a hintóba, de Katalin – megértve és látszólag teljesen megbékélve azzal, hogy megváltozott a helye – ragaszkodott ahhoz, hogy az új királynét illeti meg az elsőbbség.

Katalinnak most először jutott olyan szerep, amely kizárólagosan az övé volt. Férjén osztoznia kellett Diane de Poitiers-val. Sok tekintetben Franciaország királynéjaként is Diane lépett fel, sőt még kisgyermekei nevelését is részben át kellett engednie a király imádottjának. Megfogadta magának, hogy az özvegység már egyedül az övé lesz. Élete hátralévő idejében féltékenyen óvta ezt a szerepét. Életét Henrik emlékének és közös gyermekeiknek szentelte, mert a király őket hagyta örökül Franciaországnak. Katalin lett a monarchia és Henrik legendájának őrzője, aki megtanulta, hogyan kell a történelmet a saját igényei szerint alakítani. Az egész addigi életét az önmegtagadás álarca mögé rejtve töltő negyvenéves anyakirályné fekete özvegyi gyászba burkolózva megtette első óvatos lépéseit abba az irányba, hogy Franciaország úrnőjévé váljon.

ELSŐ RÉSZ

*

Egy

*

A firenzei árva

Mint egy görög sorstragédia

1519–1533

Caterina Maria Romula di Medici 1519. április 13-án, szerdán délelőtt tizenegy óra körül született. Apja, II. Medici Lorenzo, Urbino hercege, Firenze uralkodóházának sarja, aki az előző évben vette feleségül Madeleine de La Tour d’Auvergne-t. Ez a királyi családból származó dúsgazdag francia grófnő nagyszerű fogás volt egy Medici számára, hiszen őket Franciaországban sokan csupán felkapaszkodott kereskedőknek tartották.

A csodálatos esküvő, amelyet a menyasszony rokona, I. Ferenc francia király udvarában rendeztek, és a házaspár Firenzébe való dicsőséges visszatérése óta nem sok ok volt az ünneplésre. Madeleine júniusban bejelentett terhessége rendben haladt, de a fiatal herceg, akinek egészségi állapota már egy ideje rossz volt, 1518 őszén súlyosan megbetegedett. Időnként magasra szökő láza és folyamatosan rossz közérzete miatt érzett aggodalom arra késztette, hogy elhagyja Firenzét, ahol az ifjú házasok egyébként pompás körülmények között éltek. Valószínűleg szifiliszben, esetleg tuberkulózisban szenvedett, és úgy vélték, jobb, ha a környező vidék tisztább levegőjét szívja, és ott várja gyermeke megszületését. Amikor eljött a szülés ideje, és visszatért a városba, már haldoklott.{5} A gyermeket közvetlenül a megszületése után megmutatták az ágyhoz kötött apának. A hírt, hogy ekkor már Madeleine is nagyon beteg volt, elhallgatták a herceg elől, mert attól tartottak, hogy felgyorsítaná állapotának hanyatlását. A tény, hogy leánya született, nem örvendeztette meg igazán, hiszen egyértelmű volt, hogy az előkelő párnak nem lesz több gyermeke. Azon igyekezvén, hogy eloszlassa a baba neme miatt érzett bánatukat, egy kortárs krónikás talpnyaló módon úgy kommentálta a helyzetet, hogy „a pár mindkét tagja olyan elégedett volt, mintha a gyermek fiú lett volna”.1 A szülők betegsége miatt sebtében, már április 16-án, szombaton lebonyolították a keresztelőt a San Lorenzo családi templomban. Négy egyházi méltóság és két közeli rokon jelenlétében a kislány a Caterina, Maria (mivel a Szűzanya napja volt) és a Romula (a Toscanában, Firenze megyében fekvő Fiesole város védőszentje, Szent Romulus után) neveket kapta, de ettől kezdve – az egyszerűség kedvéért – Katalinnak fogom nevezni. Április 28-án a hercegné kilehelte lelkét, és mindössze hat nappal később, május 4-én a herceg is meghalt. Rövid életük és nagyon rövid házasságuk lezárásaként ugyanennek, a keresztelés színhelyéül is szolgáló templomnak a gyönyörű családi kriptájába temették el őket.

A herceg halálának napján érkezett meg barátja, Ariosto, a költő,{6} hogy kifejezze neki együttérzését a hercegné halála miatt. Amikor kiderült, hogy a Medici család újjáéledését ígérő házasságból csak egy árva gyermek maradt, írt egy rövid ódát, Verdeggia un solo ramo (Egyetlen ág zöldell csak) címmel, amelyet e kiváló kereskedődinasztia utolsó reményének dedikált:

Egyetlen rügyező ág maradt csupán,

Szívem retteg, mégis remél,

A jeges széltől megfagy korán,

Vagy megedzi vézna testét a tél.

(Vadász Márton fordítása)

Katalin a világra jöttét I. Ferenc francia király területszerzési ambícióinak köszönhette. A Nyugatrómai Birodalom bukása és Olaszország XIX. század végén történt egyesülése között Itália kisebb fejedelemségek, hercegségek és városállamok sorából állt. Többségükben lendületesen fejlődött a gazdaság, a művészetek és a tudomány, így a meghódításuk csábító cél volt a külső hatalmak számára. Firenzével ellentétben általában híres (condottierinek nevezett) hadvezérek családja uralta őket; olyanok, mint a milánói Sforza és a mantovai Gonzaga família, mely a vagyonát zsoldosseregek parancsnokaként csatázva szerezte. Míg néhány állam, mint például Velence, Genova és Firenze – legalábbis még egy ideig – független volt, többségüket a XVI. század közepére, közvetlenül vagy közvetve, Spanyolország uralta. 1490-től egészen 1559-ig, a spanyol fennhatóság létrejöttéig, Itália egy véres aréna volt, ahol a két kontinentális nagyhatalom elkeseredetten küzdött az európai dominanciáért.

I. Ferenc a dédnagyanyján keresztül Milánó vicomte-jának családjából származott. Erős szövetségesre volt szüksége a félszigeten ahhoz, hogy érvényesíteni tudja igényét a hercegségre. Ennek megfelelően szövetséget kötött X. Leó pápával, Giovanni di Medicivel. A mai pápákkal ellentétben Őszentsége nemcsak Krisztus földi helytartója volt, hanem a többségükben Közép-Itáliában lévő Pápai Államok uralkodója is. A pápai hármaskorona (triregnum) a pápát a királyok és a császárok fölé helyezte; a pápaság nemcsak hatalmas vagyonra tartott igényt szerte a katolikus világban (a reformáció előtti Angliában például a földbirtok egyötöde Róma tulajdonában volt), de a pápa a katolikus országokban joghatósággal is rendelkezett, és sokféle jogi ügy került egyházi bíróság elé. Hogy megerősítse a Medici pápával kötött megállapodását, Ferenc úgy döntött, hogy összehozza egy árva Bourbon örökösnő, Madeleine de La Tour d’Auvergne házasságát Leó unokaöccsével, II. Medici Lorenzóval. Leó kezdeményezésére Lorenzo nemrégiben kapta meg az Urbino hercege címet a della Rovere családtól.{7} Ehhez a vállalkozáshoz a pápa rengeteg pénzt adott, és harminc bíboros támogatását is megszerezte. Ferenc szkeptikus volt abban a tekintetben, hogy Lorenzo képes lesz megtartani új feudumát, Urbinót, mert – ahogy többször megjegyezte – „végül is csak egy kereskedő”. Való igaz, hogy a Mediciek nem rendelkeztek kékvérű felmenőkkel, de a bölcs Giovanni di Bicci di Medici (1360–1429) ügyes gazdálkodása és az általa alapított családi bank folyamatos terjeszkedése biztosította, hogy ők legyenek a legvirágzóbb és leghatalmasabb család Firenze fontos városállamában. A család valójában a Firenzétől tíz mérföldre északra fekvő Mugellóból származik. Bár a nevük és a címerükben lévő (öt és tizenkettő között változó számú) piros golyók is mintha a medicinára utalnának, sőt a család által választott védőszentjeik, a mártírhalált halt Szent Kozma és Damján is orvosok voltak, mindig is gyapjúval, selyemmel, nemesfémekkel, fűszerekkel kereskedtek, valamint bankárok voltak.{8} Pápai bankárokká emelkedtek, és a fekete halál 1348–1349-es pusztítását követő gazdasági fellendülés során nagy volt a kereslet szolgáltatásaik iránt. Akárcsak az apja, Giovanni, Cosimo di Medici (1389–1464) is csendes, szerény ember volt, aki nem folytatott fényűző életmódot, mint az utódai. Mégis ő építtette a város legszebb, ma is látható palotáját, a Palazzo Medicit. Cosimo ideje óta ugyan sokat változott, ma is láthatók azok a félelmetes védőfalak, amelyek egykor a kisgyermek Katalint is védték a lázadó tömegtől. A tömör külső falak a politikai bizonytalanságok miatt szükséges védelmet nyújtották, és elrejtették az épület gyönyörű belső tereit.

Cosimo tanult ember és filantróp volt, kora művészeinek legjelentősebb mecénása, aki olyan alkotókat látott el megrendelésekkel, mint Michelozzo, Donatello, Brunelleschi, Paolo Uccello, Filippo Lippi és a korai reneszánsz többi vezető alakja. A művészetek a XIII. századtól kezdve Itália gazdagsága és dinamikus fejlődése szimbólumává váltak. Fontosságuk hangsúlyozásával és a művészek pártfogójaként a Mediciek nélkülözhetetlen szerepet játszottak abban a folyamatban, amely létrehozta az olasz reneszánszt. Cosimo új magasságokba emelte a családi bankot, és Európában mindenfelé fiókokat nyitott, köztük Londonban, Genfben és Lyonban. A rivális firenzei csoportoknak sikerült rövid időre száműzniük őt, de nem tudták tartósan megszerezni a Firenzei Köztársaság végrehajtó tanácsa, a Signoria vezetését. A nép hívására Cosimo visszatért, és ő lett a gonfaloniere (a Signoria vezetője), Firenze polgárainak egyike, de valójában a városállam koronázatlan uralkodója.

Megértette, hogy a kereskedelem virágzásának előfeltétele a belső és külső politikai harmónia, és arra használta hatalmas erőforrásait, hogy az ügyeket családja és Firenze javára befolyásolja. Egy jóindulatú, csendes diktátor volt. Egyszerű polgárként viselkedett, de valójában szinte minden fontosabb döntést csak az ő beleegyezésével hozhattak meg. II. Piusz pápa „a béke és háború döntőbírójaként és a törvények moderátoraként” jellemezte őt, aki „nem annyira magánszemély, mint inkább az ország ura… ő az, aki az elöljáróságoknak parancsol”.2 Cosimót sok firenzei szinte apjának tekintette, és halála után a „Pater Patriae” címet adományozták neki. Egy kortársa azt mondta róla, hogy „minden tekintetben király volt, kivéve a címét”.

Cosimo unokája volt Lorenzo (1449–1492), akit az „il Magnifico” (csodálatos vagy nagyszerű) néven ismernek. Az ilyen jelzőket olyan nevezetes személyek kapták, akik nem fejedelmi vérből származtak. Lorenzo bizonyította, hogy valóban méltó a tisztelői által választott névre. Talán ő a leghíresebb a Mediciek közül, bár paradox módon a család gazdasági ereje épp az ő idejében kezdett hanyatlani. Gyenge bankár volt, de kiváló tudós, költő és gyűjtő. A történelem Lorenzót olyan nagy művészek rendkívüli patrónusaként tartja számon, mint Botticelli, Perugino, Filippino Lippi, Domenico és Ridolfo Ghirlandaio, valamint Verrocchio. Pártfogása jövőbeli mestereket is érintett, például Leonardo da Vincit. A Palazzo Medici kertjében Lorenzo szobrászműhelyt hozott létre, és Michelangelo először itt hívta fel magára a műgyűjtők és a művésztársak figyelmét. Lorenzo tehetséges diplomata és bölcs politikus volt, aki Firenze jóléte növelésének szentelte az életét, és fáradhatatlanul szolgálta a Medici család és támogatói érdekeit. Amikor VIII. Ince pápa Lorenzo haláláról értesült, állítólag így kiáltott fel: „Olaszország békéje véget ért!”

Lorenzónak három fia volt. Azt mondják, hogy közülük egyet jónak, egyet bölcsnek, egyet pedig butának tartott. Sajnos épp „Piero, a buta” (1472–1503) volt a legidősebb. Piero nem volt alkalmas az uralkodásra. Hamarosan őt és családját is kiutasították a köztársaságból, és végül száműzetésben halt meg. Testvére, „Giuliano, a jó” együtt dolgozott Giovannival a „bölccsel”, aki apja közbenjárásának köszönhetően már tizenhárom évesen bíboros lett. Egyetlen céljuk az volt, hogy a család visszatérhessen Firenzébe. Meg kellett ismerniük a szegénységet is, mert gyakorlatilag csődbe mentek, mivel vagyonukat a hatalmat bitorlók a köztársaság nevében elkobozták. Giovanninak ugyan jó érzéke volt az intrikához, de mindannyiuk türelmére is szükség volt, mert sokáig kellett várni, amíg az események úgy fordultak, hogy a helyzet kedvezett a Medicieknek. Talán a családi mottó – „Eljön még a mi időnk” – adott nekik erőt. Minden bizonnyal ez volt az az alapállás, amely szerint később Katalin is élte az életét.

1512-ben a kis olasz államok szövetségének sikerült ideiglenesen elűznie a franciákat Itáliából. A firenzei gonfaloniere, Piero Soderini, egy kevéssé figyelemre méltó, de becsületes ember, balga módon megtagadta a Liga támogatását. A szövetség bosszúból, amiért nem csatlakozott hozzájuk a franciák elleni harcban, Firenze ellen fordult, és Soderini a kormányával együtt elmenekült. A Mediciek megragadták az alkalmat, és addig manővereztek, míg visszaszerezték elvesztett állampolgárságukat, és újra hatalomra kerültek az Arno menti városban.

Nem Soderini volt az egyetlen, akit száműztek a Mediciek visszatérése után. A politikai tisztogatás során hivataluktól megfosztott barátok és tanácsadók között szerepelt a második kancellária alacsony beosztású tisztviselője, Niccolò Machiavelli is. Soderini alatt Machiavelli diplomáciai küldetésben olyan vezető személyiségekkel tárgyalt, mint a német-római császár (akkori nevén a Szent Római Birodalom császára) és Cesare Borgia; létrehozott egy Soderinit támogató milíciát, és a köztársaság védelmével kapcsolatos feladatokat is ellátott. 1513-ban, száműzetésben sínylődve és alig várva, hogy visszatérjen a hatalomba, Machiavelli megírta A fejedelem című könyvét, és Katalin apjának{9} ajánlotta, hogy beférkőzzön a család kegyeibe. Ez, Machiavelli legünnepeltebb műve, briliáns tanulmány a kormányzásról. A szerző radikálisan elvetette az uralkodói erényekről hagyományosan vallott nézeteket, helyettük bátran és határozottan felkarolta a reálpolitikát, és azzal érvelt, hogy az állam érdekében a fejedelem bármilyen eszközt igénybe vehet, ami hatékony.

A pragmatizmus és annak elfogadása, hogy szükség esetén átlépjük az erkölcs normális határait, nem a keresztény vagy a klasszikus eszményeken alapult. Az emberek jóakaratának megnyerése szükségszerű, de egy uralkodónak késznek kell lennie arra is, hogy példás büntetés alkalmazásával vívja ki a tiszteletüket, vagy azok kiiktatásával, akik veszélyeztetik a nemzet egészségét. Kellett egy kis idő, mire a munka ismertté vált, és hatást gyakorolt Firenzén kívül is, de a „kis könyv” hozzájárult ahhoz, hogy Katalin „ördögi módon” gondolkodott és tevékenykedett a vallásháborúk idején. Az állam javát szolgáló gyakorlati megoldások példáit gyakran idézték az ellenségei, olykor szándékosan kiragadva őket a szövegkörnyezetből. Katalin bibliájának nevezték, és végül a kegyetlen autokraták kézikönyveként vált hírhedtté, miközben a machiavellista jelzőt az ármánykodás, gonoszság és zsarnokság szinonimájaként használják.

1512. szeptember 1-jén, tizennyolc év száműzetés után Lorenzo il Magnifico két fia, Giovanni és Giuliano diadalmasan visszatértek Firenzébe. Velük jött Lorenzo unokája és örököse, aki szintén a Lorenzo nevet kapta. Sajnos nem rendelkezett nagyapjának képességeivel. Édesanyja, Alfonsina ajnározta és elkényeztette, így arrogáns, önző és lusta fiatalember vált belőle. Miután a Mediciek visszatértek a hatalomba, a fiatal Lorenzo pazar és tékozló életmódot folytatott, amivel azt kockáztatta, hogy a család elveszíti a hozzá még mindig ragaszkodó emberek bizalmát.

Nem sokkal a Mediciek örömteli visszatérése után II. Gyula meghalt, és Giovannit X. Leó néven pápává választották. Harminchét éves volt, erősen túlsúlyos, gyomorfekély és fájdalmas végbélsipoly gyötörte. Formális belovaglása a Vatikánba tehát nem lehetett túlzottan örömteli esemény számára. Bár oldalnyeregben ült, hogy elkerülje a kellemetlenségek egy részét, rettenetesen szenvedett a melegtől és attól, hogy lovagolnia kell az ő állapotában. A közelében lévők szinte ugyanannyira szenvedtek a fekélyes gyomrából és a hatalmas alfele fertőzött fisztulájából áradó szagtól.3 Mindazonáltal Leó öröme mindenki számára nyilvánvaló volt, és a tömeg lelkesen ujjongva üdvözölte. Megválasztásakor állítólag ezt mondta: „Most Isten nekünk adta a pápaságot. Hadd élvezzük!” Míg ezek a szavak valójában egész biztosan nem hangzottak el, az kétségtelen, hogy élvezte pápa voltának előnyeit. Raffaello festményén egy élvhajhász reneszánsz alakot látunk, két bíborossal az oldalán. A telt arc, a zömök, kövérkés test, a duzzadt szem és az érzéki ajak erős családi vonások voltak. Sajnos ezek némelyikét később dédunokahúga, Katalin is örökölte. Bár Leót is nepotizmus jellemezte, sokkal kevésbé bűnös életet élt, mint néhány elődje, és felvilágosultságát meg műveltségét pápaként is kamatoztatta. Pompában élt, és hatalmas udvartartása volt; ugyanakkor nagylelkű volt, a száműzetés és a szegénység évei után most rendelkezésére álló eszközökkel bőkezűen támogatta a művészeteket, építési projektekre adott megbízásokat. Mindenekelőtt azonban önmaga és mások kényeztetésére fordított sok pénzt. Gyakran rendezett fényes bálokat, amelyeken meglepetésekkel, például tortából felröppenő madarakkal szórakoztatta vendégeit. Szerette a komédiákat, és maga is gyakran tréfálkozott. Pápaként a legsúlyosabb hibája az volt, hogy nem értette meg, mennyire fontos lenne megreformálni az egyházat. Noha ez az igény már jó ideje fennállt, egy Luther Márton nevű német szerzetes fölemelkedése óta különösen időszerűvé vált. Luther tiltakozott a búcsúcédulák árusítása ellen, felszólította az egyházat, hogy szabaduljon meg a korrupciótól, és kritizálta a pápai udvar világiasságát. Hitt a „sola fide”-ben (egyedül a hit) és abban, hogy az ember elérheti Istent a „klérus vagy szentség” beavatkozása nélkül is. Leó a kialakuló vitát „szerzetesek civakodásának” nevezte, nem tudva, hogy egy hatalmas tűzvészt elindító fáklya lobbant fel, amely egy napon megosztja az egyházat, szétszakítja a nemzeteket, és megrázza dédunokahúga, Katalin és fiai trónját is.

Leónak családfőként és Rómába költözése miatt utódot kellett választania, hogy megvédje a család helyzetét Firenzében. Úgy döntött, hogy „Giuliano, a jó” – akit túlságosan lágynak tartott – segítse őt Rómában, és az unokaöccsük, Lorenzo legyen felelős a firenzei ügyekért. Neki azonban nem volt türelme ezekhez, az idejét gyakran Rómában, nagybátyjával töltötte, és hagyta, hogy a firenzeiek pápai alattvalónak érezzék az államukat. Ez aligha felelt meg a firenzei köztársaság hagyományainak vagy akár csak a nevének, de a pápai tiarát viselő Leó bölcsen azt a látszatot keltette, hogy az a tény, hogy ő is a Medici család sarja, jelentős előnyökkel jár az emberek számára. 1515-ben Giuliano Leó követeként Franciaországba utazott, hogy gratuláljon I. Ferencnek a trónra lépéséhez. A király sietett meghódítani Milánót és elfoglalni Nápolyt, amelyeknek a pápa volt a hűbérura. Még ugyanabban az évben találkoztak a pápai városban, Bolognában, és aláírták a megállapodást, amely helyreállította a kapcsolatokat a francia egyház és a pápaság között. A pápának hízelegve a király felajánlotta Giulianónak a francia város, Nemours hercegségét és nagynénje, Savoyai Philiberta kezét. Cserébe Ferencnek meg kellett volna kapnia Párma és Piacenza államokat, valamint a pápa támogatását a Milánóval és Nápollyal kapcsolatos ambícióihoz. Amilyen megtisztelő volt a kereskedő Medici család számára a házastársi szövetség a francia uralkodóházzal, olyan rövid életűnek bizonyult. Giuliano, Nemours hercege a házasságkötése után egy éven belül meghalt, nem maradt törvényes örököse, csak egy Ippolito nevű törvénytelen fia. Leó egyetlen reménysége ezek után unokaöccse, Lorenzo maradt.

Leo és I. Ferenc Giuliano halála ellenére is fenn akarták tartani a szövetségüket. Lorenzo, addigra Urbino hercege és Őszentsége követe lett. Ő képviselte a pápát Ferenc elsőszülött fia, a dauphin keresztelőjén. Leót megkérték, hogy legyen a gyermek keresztapja. A keresztelő előtt Ferenc levelet írt Lorenzónak, amelyben gratulált ahhoz, hogy Urbino hercege lett, és hozzátette: „Minden erőmmel segíteni kívánok önnek. Szeretnék feleségül adni önhöz egy szép és jó, nemesi származású francia hölgyet, hogy a köztünk lévő, általam is érzett szeretet növekedjen és erősödjön.”4 Kiválasztották a menyasszonyt, Madeleine de La Tour d’Auvergne-t és úgy döntöttek, hogy az esküvőt nem sokkal a trónörökös keresztelője után meg kell tartani. A kiválasztásnál fontos szempont volt a menyasszony hatalmas öröksége is. Amint az anya, Jeanne de Bourbon-Vendôme királyi hercegnő, és amint az apa, III. Jean de La Tour meghalt, Madeleine (Magdolna), valamint nővére, Albany skót herceg felesége számos birtokot örökölt tőlük Auvergne-ben, Clermont-ban, Berryben, Castres-ben és Louraguais-ban. A Medicieknek készpénzre volt szükségük, hogy újra szilárdan irányíthassák Firenzét, így Madeleine kék vérből és aranyból álló kettős hozományát nagy örömmel fogadta az idősebb generáció. Visszatértek a szép idők.

Lorenzo Franciaországba érkezése olyan pazar volt, bíborszínú köpenyének uszálya annyira hosszú, az ajándékai – beleértve a teknősbékapáncélból készült, drágakövekkel és gyöngyházzal díszített hatalmas ágyat – olyan extravagánsak, hogy úgy tűnt, mintha egy keleti uralkodó lett volna.5 Lorenzo és leendő menyasszonya azonnal megtetszettek egymásnak, így az ügyek jobban haladtak, mint ahogy bárki remélte. A herceget abban a megtiszteltetésben részesítették, hogy a csecsemő francia trónörököst a karjában tarthatta az Amboise kastélyban 1518. április 25-én megtartott keresztelés során. Ugyanitt került sor az esküvőre három nappal később. A vőlegény huszonhat éves volt, a menyasszony csak tizenhat. A kastély fedett belső udvarán mesés selyem napellenzőkkel és pompás kárpitokkal borították a falakat. Tíz estén át egymást érték itt a lakomák, bankettek, álarcosbálok és balettelőadások. Napközben különböző versenyeket rendeztek, és egy színlelt csatát is. Az utóbbinak meglehetősen életszerűnek kellett lennie, mivel legalább két embert megöltek. I. Ferenc tudta, hogyan kell elkápráztatni a jelenlévőket szórakoztató programokkal, és ezúttal különösen eltökéltnek tűnt, hogy megmutassa az olaszoknak – akiknek kultúráját annyira csodálta –, hogy a franciáknak sincs szükségük kultúrájuk leporolására.

Mielőtt a pár 1518 szeptemberében elindult Firenzébe, Ferenc király még elvitte Lorenzót egy bretagne-i körútra, és nagyon kedvesen viselkedett vele. A herceget a Szent Mihály-renddel, a francia lovagok legrangosabb kitüntetésével is megtisztelte, és kinevezte a gens d’armes (nehézlovasság) egyik egységének parancsnokává. Volt mit ünnepelni, főleg azután, hogy bejelentették a fiatal hercegné terhességét. A hírt Ferenc és Leó is igen nagy örömmel fogadta. Nem nehéz elképzelni a pápa és a francia király megdöbbenését, amikor Lorenzo és Madeleine di Medici, Urbino hercege és hercegnéje néhány hónappal ezután mindketten meghaltak, és csak egy kisleány maradt utánuk a nagyszabású terveik hozadékaként. A helyzetet tovább rontotta, hogy Katalin 1519 augusztusában, három hónapos korában megbetegedett, és hetekig kérdéses volt, hogy életben marad-e. Túlélte, és októberben Leó ragaszkodott ahhoz, hogy a „kis hercegnőt”, ahogy a firenzeiek szeretettel hívták, költöztessék hozzá Rómába, de vigyázzanak, hogy ezzel ne veszélyeztessék az egészségét. Határozottan visszautasította Ferenc kérését, hogy a gyermeket a francia udvarban neveljék fel. Okosan megelőzte ezzel, hogy dédunokahúga túszként Ferenc mellett legyen, mert ekkor már azt tervezte, hogy megszegi a közelmúltban tett ígéreteit. A körülmények teljesen megváltoztak, így most a politikájának is változnia kellett. Miután letörölte az unokaöccse és unokahúga halála miatt érzett bánat könnyeit, Leó nem vesztegette az időt, azonnal titkos tárgyalásokat kezdett Károly spanyol királlyal, immár V. Károllyal, az új német-római császárral, Ferenc halálos ellenségével.{10} 1521 májusára Leó már nyíltan Károly szövetségese volt. Megígérte neki, hogy Nápoly császárává koronáztatja. A hír hallatán Ferenc dühöngött a pápa árulása miatt, és nemsokára Franciaország és a birodalom ismét háborúban álltak egymással.

Amikor Katalint elvitték Rómába, nagybátyja állítólag a következő szavakkal köszöntötte: „Íme megjött a görög sorstragédiák hordozója!” Hosszasan és alaposan szemügyre véve a csecsemőt, mégis elégedetten kijelentette, hogy „jól van, és kövér”. Lorenzo és hitvese tragikus halálával kapcsolatban Leó beletörődő és jámbor álláspontot képviselt, mondván: „Isten adta. Isten elvette.” Most egy dilemmával szembesült: át kell-e engedni a családi örökséget a Mediciek egy mellékágának, akiket eddig szándékosan lekezelt és elhanyagolt, mint olyanokat, akik a dinasztiájára fenyegetést jelenthetnek, vagy a család főágának illegitim tagjait tegye meg örökösének. Az utóbbi mellett döntött. Katalint felruházta az Urbino hercegnője címmel, és elhatározta, hogy amint elég idős lesz hozzá, férjhez adja Ippolitóhoz, Nemours hercegének fiához, akinek státuszát ezzel törvényesítheti, és a házaspár így Firenze uralkodó párja lesz. Volt egy másik törvénytelen fiú is, az 1512-ben született Alessandro di Medici, akit II. Lorenzo gyermekeként, Katalin féltestvéreként ismertek el. Alessandro valójában Giulio di Medici bíboros fia volt. Jobbnak látták Lorenzóénak tulajdonítani, mert Lorenzo il Magnifico testvérének a fia, Giulio maga is törvénytelen gyerek, ráadásul bíboros volt.

Katalint a nagyanyja, Alfonsina Orsini gondozta. Alfonsina 1520-ban bekövetkezett halála után két nagynénje, Lucrezia Salviati a nagy Lorenzo leánya és Clarice Strozzi nevelte tovább. Mindkét nő rendkívül gazdag bankárhoz ment feleségül. Clarice szigorú és igényes gyám volt, és saját kisgyermekei is voltak, akikkel a kislány játszhatott. A Strozzi unokatestvérek lettek számára a testvérei, és őszintén szerette őket életük végéig.

X. Leó nem érhette meg a Katalinnal és Firenzével kapcsolatos terveinek megvalósulását. 1521 novemberében végeztek rajta egy műtétet, hogy megszüntessék a kínzó anális sipolyát. Nem sokkal ezt követően elment egy vadászatra. Megfázott, gyorsan legyengült, és néhány napra rá, december 1-jén meghalt. Katalin jövője most azon múlott, hogy a Mediciek meg tudják-e őrizni hatalmukat Firenzében pápai tekintély és befolyás nélkül. Leó törvénytelen unokatestvére, Giulio di Medici bíboros, a pápa megbecsült asszisztense azt remélte, hogy ő lesz az utódja, de most arra kényszerült, hogy Firenzébe vonuljon vissza Katalinnal és a két illegitim fiúval, Ippolitóval és Alessandróval. Az új pápa VI. Hadrianus lett, korábbi nevén Utrechti Adrian, Spanyolország főinkvizítora és V. Károly gyermekkori nevelője, akit „a császár iskolamestere”-ként emlegettek. Egy ilyen szigorú és jámbor, az olaszok által barbárnak tartott, Észak-Európából származó ember megválasztása szörnyű meglepetésnek számított. Azzal próbálták vigasztalni magukat, hogy hatvanhárom éves lévén hamarosan meghalhat.

A franciák meg voltak döbbenve, hogy a császárhoz ilyen közel álló ember ült a pápai trónra. A Mediciek sem nagyon ujjongtak, mert Hadrianus egyik első intézkedése az volt, hogy visszaadta Urbino hercegségét jogos tulajdonosának, a della Rovere családnak.{11} A Medicieknek még fizetési nehézségeik is keletkeztek, mert nekik kellett előteremteniük Leó temetési költségeinek egy részét. A vezető firenzei családok – köztük a Strozzik és a Capponik – szindikátusa végül huszonhétezer dukát kölcsönt adott nekik (egy gyalogos katona havi bére akkoriban két dukát volt). Amíg a kölcsönt törlesztették, Giulio egy római apátság apácáinál biztosítékként letétbe helyezte Leó tizennyolcezer dukát értékű, ékkövekkel kirakott keresztjét. Egy fennmaradt dokumentum leírja a legdrágább köveket, amelyek díszítették: „Van rajta egy központi gyémánt, négy smaragd, két nagy zafír és három rubin.”6 Bár a következő két év nem tartozott a Mediciek virágkorához, Katalin békében élt Firenzében a két fiúval, Ippolitóval és Alessandróval, Giulio bíboros gondos felügyelete alatt. 1523 szeptemberében VI. Hadrianus a császárt és saját magát kivéve mindenkit lekötelezett azzal, hogy meghalt. Egyesek szerint megmérgezték. Négyszázötven évnek kellett eltelnie, mire egy nem olasz főpapot ismét pápává választottak.

November 19-én, miután minden elképzelhető nyájaskodást, megvesztegetést és ígéretet bevetett, X. Leó „lakáj papjának”, Giulio di Medici bíborosnak sikerült magát pápává választatnia. VII. Kelemen pápa, ez a „félvér Medici” Rómába indult, átadva Firenzét bizalmasának, Passerini bíborosnak, aki ezután a kiskorú Ippolito nevében kormányzott. Kelemen megválasztásával Katalin ismét kitűnő partinak számított. Az Urbino hercegnője cím nélkül is megmaradt az öröksége. Az anyjától örökölt vagyon önmagában is Európa egyik leggazdagabb fiatal nőjévé tette.{12} Hogy biztosítsa számára az őt megillető körülményeket, Kelemen beköltöztette a Palazzo Medicibe, és hercegi udvartartást állított fel részére.

A firenzeiek mégis nyugtalanok voltak. Annak ellenére, hogy a város kincstárából is hatalmas összegeket emésztett fel pazarló életmódjával, X. Leó ügyesen irányította a pápaságot és Firenzét is. VII. Kelemen, akiből hiányoztak unokatestvére kitűnő képességei, most örökölte azt a szomorú pénzügyi helyzetet, amelyet Leó a tékozló életmódjával maga után hagyott. Az emberek pedig elégedetlenek voltak amiatt, hogy Firenzét gyakorlatilag Rómából kormányozták, és ezt Passerini csak gyengén és rosszul tudta álcázni. Tovább bonyolította a dolgokat, hogy világosan látszott, hogy Kelemen nem Ippolitónak szánja Firenze vezetését, hanem saját fia, Alessandro szekerét tolja. A vastag ajkú, sötét bőrű és göndör hajú Alessandrót „a Mór”-nak nevezték, mert anyja valószínűleg egy arab rabszolganő volt. Felnőttkorára épp olyan gonosz és kiállhatatlan lett, mint amilyen csúnya volt. Ippolito – vele ellentétben – energikus, jóképű és sármos fiatalemberré vált az idő előrehaladtával.

VII. Kelemen energikus másodhegedűs volt X. Leó mellett, és amíg az élet ugyanazon a vonalon haladt, mint korábban, képes volt ellenőrzése alatt tartani az eseményeket. A vallási zavargások és háborúk kritikus korszakába lépve azonban kreatív kezdeményezésekre lett volna szükség, és Kelemen ilyenekre nem volt képes. Az 1520-as években Ferenc és Károly vagy háborúban álltak egymással, vagy épp háborúval fenyegetőztek, miközben egyre nőtt az egyházi reformok iránti igény, és a birodalmi határokon belül számos német államban megerősödött a lutheranizmus. A pápából a bátorság is hiányzott, hogy határozottan kezelje ezeket a problémákat. A félszívvel meghozott intézkedései, titkos megállapodásai és politikai ide-oda csúszkálása katasztrofálisnak bizonyultak. Franciaország és a birodalom összecsapásai átterjedtek Itáliára is, és drámai állapotokhoz vezettek a félszigeten.

1526-ban VII. Kelemen szövetségre lépett Franciaországgal, Milánóval, Firenzével és Velencével. Az ún. Cognaci Liga célja az volt, hogy megtörje a császár Itália fölötti hatalmát. Mivel V. Károly figyelmét lekötötték a birodalom keleti részét megszálló törökök, ha Ferenc határozottan és gyorsan cselekedett volna, a Liga győzhetett volna. De a francia király, aki épp most szabadult Károly fogságából, miután 1525-ben a paviai csatában katasztrofális vereséget szenvedett, nem volt ura a helyzetnek. Nem tudta megadni a szükséges támogatást a ligának, ami újabb súlyos vereséghez vezetett. Ezzel Róma, Firenze, Kelemen és Katalin sorsa is V. Károly császár kezébe került. Károly támogatásával ellenséges római frakció támadt VII. Kelemen ellen. Ő a Tevere partján álló Castel Sant’ Angelo erődben lelt menedékre, ahonnan gyorsan feloszlatta a ligát.

Miután kiszabadult, hamarosan még nagyobb veszéllyel találta szembe magát. 1527. május 6-án az észak-olaszországi császári csapatok dél felé vonultak, és most Róma előtt álltak: ellátás nélkül, fizetés nélkül és elkeseredett hangulatban. Minthogy Károly nem fizette ki a bérüket, nem tudta megállítani a katonákat, akik közül sokan lutheránusok voltak. Tombolva garázdálkodtak az Örök Városban. Mialatt Rómát feldúlták és kifosztották, a gyáva és szerencsétlen pápa ismét a Castel Sant’ Angelóba menekült. Miközben végigrohant az egyenesen az erődhöz vezető átjárón, reverendájának végét Nocera püspöke tartotta, megakadályozandó a megbotlását. A kör alakú erődítménybe érve Kelemen csak gubbasztott és reszketett. Az ajtórésen át hallotta nyájának kegyelemért könyörgő kiáltásait. A császár katonái gúnyolták Őszentségét a szilárd várfalak alól, és azt ordították, hogy megeszik, amint sikerül áttörni a falakat. Csapatokban őrjöngtek, meggyalázták a szent ereklyéket, megsemmisítettek ősi műemlékeket és kincseket, megerőszakolták és meggyilkolták a polgárokat. Aki drága gyűrűket viselt, annak levágták az ujjait. Néhány katona magára öltötte a meggyilkolt bíborosok skarlátvörös ruháját. A papokért, akiknek nem sikerült elmenekülniük, váltságdíjat követeltek. Sok esetben újra elfogták, és ismét csak fizetség fejében engedték el őket. A Szent Péter-bazilikát istállónak használták, gúnyolódó színlelt istentiszteleteket tartottak, és a lutheránus ámokfutók egyik vezére bemutatott egy selyemzsinórt, amellyel majd felakasztják a pápát. Kelemen váltságdíját közel félmillió dukátban szabták meg, ami több volt, mint az éves jövedelme. Hogy összegyűjtse a pénzt, megparancsolta aranyművesének, az ostromlott erődbe vele tartó Benvenuto Cellininek, hogy egy rögtönzött kemencében olvassza meg a pápai tiarákat, amelyeket sikerült magával vinnie.

Az Örök Város ikonoklasztikus kifosztása felháborította a civilizált világot. Több mint hét hónapnak kellett eltelnie, mire a megszálló csőcseléket az éhség és a pestisjárvány kiűzte Rómából. Róma megtámadását követően felkelés tört ki Firenzében. A császári katonák érkezése megkönnyítette Passerini és a Mediciek hatalmának megdöntését. Katalin helyzete bizonytalanná vált. Május 11-re a Rómában zajló borzalmak híre eljutott Firenzébe. A Via Largán álló Medici-palotában a nyolcéves kislány felfogta, hogy ez milyen csapás számukra. Clarice Strozzi, akit sokan „a család egyetlen igazi férfijának” tartottak, dühöngött Passerini miatt, akit teljesen alkalmatlan, tehetségtelen bolondnak tartott. Alessandróra és Ippolitóra is haragudott, és a Medici névre méltatlannak nevezte őket.

Mindeközben fenyegető tömeg gyülekezett a palota kapujánál. Clarice kapcsolatba lépett a császáriakkal, és sikerült alkut kötnie velük. Passerini és a két fiú május 17-én megszöktek Firenzéből, amivel megszegték a megállapodást, és védtelenül hagyták Katalint, a nagynénjét és Claricét, a nevelőnőt a csőcselékkel szemben. Firenze új urai tajtékzottak, amikor rájöttek, hogy Alessandrónak és Ippolitónak sikerült elmenekülniük anélkül, hogy teljesítették volna az alku feltételeit. Katalint, a megmaradt egyetlen értékes túszt már semmiképpen nem engedhették kicsúszni a kezük közül. Úgy döntöttek, hogy a gyermeket a Via San Gallón lévő, a Medici családdal szembeni ellenszenvéről ismert Santa Lucia kolostorba kell vinni. Katalin és a nevelőnő a Firenzéhez közeli Poggio a Caianóban álló Medici-villában húzták meg magukat. A tervet meghallva Clarice azonnal a Katalint elvinni szándékozó csapat élén álló Bernardo Rinuccinihez viharzott, hogy tiltakozzon. Sajnos ez kevésnek bizonyult.

A gyermek a következő három évben szinte rabként élt, a politikai helyzet alakulásától függően változó mértékű fenyegetettségben. Az első hónapokat a Santa Lucia kolostorban töltötte. 1527 decemberében parancs érkezett, hogy vigyék át a szintén Firenzében lévő Sienai Szent Katalin kolostorba. Amikor a francia követ meglátogatta, egy betegekkel teli, lepusztult épületet látott, és ragaszkodott ahhoz, hogy Katalint azonnal át kell helyezni. Megszerezte a Signoria engedélyét ahhoz, hogy a gyermeket egy lényegesen elfogadhatóbb helyre szállítsák, a Santa-Maria Annunziata delle Murate kolostorba (szó szerint „a befalazottak” kolostorába). Az erősen elfátyolozott Katalint 1527. december 7-én éjszaka vitték oda. A falak továbbra is megfosztották szabadságától, de megvédték a kinti, ellenséges világtól is. A firenzeieken eluralkodott a gyűlölet. Meggyaláztak és megrongáltak mindent, ami a Mediciekre emlékeztette őket. A forrongás közepette Michelangelo remekműve, a Dávid-szobor elvesztette a bal karját, amikor egy követ vágtak hozzá.

A Signoria tisztában volt azzal, hogy Katalint csak akkor használhatják a tárgyalások során eszközként, ha gondoskodnak a jólétéről. Armellino bíborosnak, X. Leó, majd VII. Kelemen kamarásának az adományokról készített feljegyzései tanúsítják, hogy a Medici család 1524 és 1527 között komoly összegekkel támogatta a kolostort. A Murate fiatal arisztokrata nők nevelését vállalta, de azt is megengedte, hogy nemesi családból származó idős asszonyok náluk viszonylagos kényelemben elvonuljanak a világtól.7 Az egyik apáca így idézte fel Katalin érkezését: „A magiszrátus hozzánk küldte, és mi boldogan és kedvesen fogadtuk, mert sokat köszönhettünk a családjának. Annak ellenére elhelyeztük, hogy megfertőződhetett a pestissel… Éjjel kettőkor jelent meg az őt hozó csapat a kolostor kapujában, és az összes apáca félelem nélkül köré gyűlt. Hála istennek és a Szűzanyának, nem lettünk betegek. A duchessina három évig maradt nálunk.”8 Így folytatta: „Elmondhatatlan, hogy mennyi emberséggel és milyen kifinomult módon beszélgetett, amit nyilván a két hölgytől tanult meg, akik vigyáztak rá.”9 Az apácafőnöknő Katalin keresztanyja volt. Gondoskodott róla, hogy egy tágas és kényelmes cellát kapjon, amelyben egykor egy özvegy rokon, Caterina Riario di Medici lakott. Az apácák, akik közül sokan magas származásúak voltak, odaadóan foglalkoztak vele. Katalin a nyugalom szigetét találta meg itt a kint dühöngő világhoz képest, és sokat tanult ezektől a jó emberektől. Méltóságteljes viselkedése, elbűvölő modora, a saját érdekeit mindig keményen érvényesíteni képes meggyőző beszéde – amelyek később félelmetes fegyvereivé váltak – ebben az időben alakultak ki. Egy történész ezt írta: „A murátáknál jött létre a vallásháborúk Katalinja.” Megismerte az egyház minden hagyományát és szertartását is, amelyek iránt mindig tiszteletet tanúsított.

Úgy tűnik azonban, hogy a valóban spirituális nevelés nem volt tökéletes. Az egyik apáca, Niccolini nővér azt írta, hogy „kedves kis gyermek… olyan kedves modorú… mindenkivel megszerettette magát… olyan gyengéd és kellemes volt, hogy a nővérek mindent megtettek, hogy eloszlassák bánatát, és könnyítsenek a helyzetén”.10 Egy másik nővér a kisleány „jó természetét” dicsérte.11 Nem csoda, hogy a „duchessina” védelmezőinek érezték magukat.

A halál ismét elvette Katalin szeretteinek egyikét, amikor védelmezője és pótanyja, Clarice Strozzi is meghalt 1528. május 3-án. A francia követ lett a fő támasza, aki minden igyekezetével azon volt, hogy gondoskodjon a számára legjobb bánásmódról. Egy látogatását követően írt Katalin anyai nagynénjének, aki Albany hercegének a felesége volt: „Madame, az unokahúga még mindig egy kolostorban él. Jól van, de ritkán látogatják, nem sokra becsülik Firenze urai, akik szívesebben tudnák már őt a »mennyek országában«. Bizonyára örülne néhány Franciaországból érkező ajándéknak. Biztosíthatom, hogy soha nem láttam még senkit, aki az ő korában ilyen pontosan érezte volna a jót és a rosszat is, amit másoktól kap.”12

1528-ra az Itáliában maradt francia erőket alaposan megverték, ezért Kelemen úgy döntött, hogy ezt a békekötésre irányuló jelzést küldi Károlynak: „Megbékéltem a gondolattal, hogy nem vagyok, és nem is leszek birodalomépítő.” 1529. június 29-én aláírták a barcelonai szerződést, amelyben Kelemen megígérte, hogy Károlyt német-római császárrá koronázza, cserébe Károly támogatja a Mediciek visszatérését Firenzébe. A koronázás meg is történt Bolognában, 1530. február 24-én. V. Károly volt az utolsó német-római császár, akit pápa koronázott meg.  A megállapodás azt is rögzítette, hogy Kelemen házasságon kívül született fia, Alessandro feleségül veszi V. Károly szintén törvénytelen leányát, Habsburg Margitot. 1529. augusztus 3-án a flandriai Cambraiban a franciák aláírták saját békéjüket a birodalommal. Ez volt az ún. „hölgyek békéje”, mert Ferenc anyja, Savoyai Lujza és a császár nagynénje, Habsburg Margit, Németalföld régense írták alá. Amint az események kezdtek Kelemen javára fordulni, a Firenzét uraló szélsőséges Néppárt vezetői úgy gondolták, hogy talán mégsem a „mennyek országa” lenne a legjobb hely Katalin számára, hiszen a megölése megfosztaná a pápát egy nagyon értékes házasságkötési üzlettől.

1529 októberében az orániai herceg vezette birodalmi csapatok keményen ostromolták Firenzét. Többek közt Michelangelót is besorozták, és hadmérnökként részt vett a város és polgárainak védelmében. Pestis és éhínség fokozta az emberek rémületét, és ismét fellángolt a Mediciek iránt érzett gyűlölet. Az ostrommal szembeni ellenállást árulók gyengítették. A várost kétségbeesetten védők egyre többet foglalkoztak azzal, hogy mit tegyenek a kolostorban meghúzódó Katalinnal. Egyikük azt javasolta, hogy meztelenül tegyék bele egy kosárba, és kötélen engedjék le a város falának külső oldalán, így a császáriak lövöldözése talán alábbhagy, ha pedig nem, akkor legfeljebb megölik. Fölmerült az is, hogy a tizenegy éves leányt egy katonai bordélyba teszik, hogy ezzel a pápának a férjhez adására vonatkozó terveit örökre tönkretegyék. Anélkül, hogy döntöttek volna Katalin végső sorsáról, a tanács úgy határozott, hogy azonnal eltávolítják a muráták barátságos kolostorából, mert onnan különösebb nehézségek nélkül kiszabadíthatják. 1530. július 20-án késő este elküldték megbízottjukat, a jogtudós Silvestro Aldobrandinit egy csapat kíséretével, hogy hozza ki Katalint. Az egyik apáca szavaival élve: „Úgy döntöttek, hogy éjszaka viszik el, és ez minden erőfeszítésünk ellenére meg is történt… A »nyolcasok«{13} akkora túlerőben voltak, hogy muszáj volt kiadnunk őt.”13 Katalin biztos volt benne, hogy halálra ítélték, és Aldobrandini azért jött, hogy a kivégzésére vigye el. Eldöntötte, hogy küzdeni fog. A tizenegy éves leány lenyírta a haját, és apácaruhát öltött. Közölte, hogy ő Krisztus jegyese, ezért nem hajlandó elmenni. Felkiáltott: „Szűzanya, a tiéd vagyok! Lássuk, ki az a nyomorult eretnek, aki el meri rángatni Krisztus hitvesét egy kolostorból!”14 Nem volt hajlandó levenni az apácaöltözetet. Aldobrandini szamárháton vitte végig a kis utcákon, dacolva az éhező és gyűlölködő emberekkel, akik fenyegették és szidalmazták őket. Ez a veszedelmes utazás jellemformáló élménynek bizonyult a fiatal nő számára. Aldobrandini és a katonák egészen addig biztonságban tartották Katalint, amíg a Santa Lucia zárdába értek. Ugyanoda tehát, ahol először kellett fogolyként élnie, közel három évvel korábban. Hálás volt Aldobrandini jóságáért, és amikor 1530. augusztus 12-én feloldották az ostromot, és VII. Kelemen ismét birtokba vette szülővárosát, közbenjárt érte, és a halálbüntetését sikerült száműzetésre változtatni. Szabadon engedése után Katalin meglátogatta a Murate nővéreit, és együtt ünnepelték a szerencséjét. Élete végéig tartotta a kapcsolatot a renddel, gyakran írt nekik. Évente küldött pénzt, és átengedte nekik az egyik ingatlanából származó teljes bevételt. Katalin soha nem felejtette el, ha valaki jóindulatot tanúsított iránta, mint ahogy azt sem bocsátotta meg soha, ha valaki rosszat tett vele.

A leány igen gyorsan Kelemen külpolitikájának központi szereplőjévé vált. Rómába költözött, ahol „nagybátyja” – ahogy az öreg képmutató magát nevezte – olyan melegséggel üdvözölte, hogy az egyik szemtanú ezt jegyezte fel: „Ő az, akit a legjobban szeret a világon.” Egy másik bennfentes pedig azt állapította meg, hogy Katalint érzelmileg megviselte a családja ellenségeinek markában eltöltött hosszú idő: „Nem tudja elfelejteni a rossz bánásmódot, amit elszenvedett, és túlságosan gyakran beszél róla.” A pápa Katalint Ippolitóval és Alessandróval együtt a gyönyörű római Palazzo Medicibe költöztette (ma Palazzo Madama a neve, és az olasz szenátusnak ad otthont). Azt akarta, hogy megteremtse számára azokat a külsőségeket, és felruházza mindazokkal az ismeretekkel, amelyek egy sikeres házassághoz elengedhetetlenek. Antonio Soriano, a velencei követ így írta le, hogy milyen volt a fiatal lány megjelenése, amikor Rómába érkezett: „Kis termetű és vékony. Nélkülözi a finom vonásokat, és kidülledő szemei jellegzetes Medici-szemek.”15 Senki nem mondta szépnek, mert nem is volt az. A modora azonban pótolta azt az eleganciát, ami a testalkatából hiányzott. Egy milánói látogató sötét tekintetűnek nevezte, bár ez valószínűleg csak az első benyomása volt az arcáról, mert hozzátette, hogy érzékeny gyermeknek tűnt, aki „korához képest remek szellemi képességekkel és intelligenciával bír”. Ugyanez a férfi megjegyezte, hogy „ez a kislány még egyáltalán nem úgy néz ki, mint akiből másfél év múlva nő lesz”.

Katalint ettől kezdve dédnagynénje, Lucrezia Salviati, X. Leó nővére és a férje nevelték. Nem tudni, hogy mivel töltötte a napjait, de Rómában élt, egy olyan városban, amelyet az elszenvedett pusztítások után ekkor építettek újjá, és feltehetően ekkor bontakozott ki a művészetek és különösen az építészet iránti rajongása. Nemcsak azt láthatta, hogy a kor legnagyobb művészei hogyan állították helyre a város sérült műemlékeit, de tanúja volt megannyi új remekmű létrehozásának is. Minden bizonnyal hozzáférése volt a világ egyik legjobb könyvtárához, és az ókori Római Birodalom meg a reneszánsz kincsei vették körül. Kelemen udvarában megismerte és megszokta a kötelező rituálékat és ennek az életmódnak a sajátos szabályait. Az Örök Városban töltött idő alatt Katalin, Kelemen legnagyobb bánatára, Ippolito di Medici varázsa alá került. 1531 tavaszán már pletykák keringtek kettejükről és arról, hogy a fiatalember valószínűleg házasodási terveket is dédelget. Nagyon jó megjelenésű férfi volt. A korabeli leírásokon túl látványosan alátámasztja ezt Tizianónak jelenleg a firenzei Pitti Palotában látható híres portréja, amely magyar lovasruhában ábrázolja. Karcsú volt és magas, sötét hajú és jóképű. Hajlamos volt a teátrális öltözködésre: tollakkal díszített kalpagokat, oldalán pedig drágakövekkel ékített kardot vagy tőrt viselt. Ippolito tökéletes gyógyír volt Katalin számára az őt ért veszteségekre és a szenvedés éveire. A férfi idősebb volt Alessandrónál, jog szerint őt illette meg Firenze uralkodójának címe. A barcelonai békeszerződés azonban azt jelezte, hogy Kelemennek más tervei vannak. Alessandro és a császár törvénytelen leánya, Habsburg Margit frigyéről egyeztek meg. Firenzeiek egy csoportja, „a köztársaság tizenhárom reformátora” új alkotmányt dolgozott ki, amely a város örökös uralkodóivá tette a Medicieket, és ezzel okot adott a következő huszonöt év lázadásaira és politikai instabilitására. A császár támogatásával Ippolitót az utódlás során egyszerűen „megkerülték”. Akarata ellenére húszévesen bíborossá tették, pedig ő boldogan félredobta volna a vörös kalapot, elhagyta volna az egyházat, feleségül vette volna Katalint, és elfoglalta volna az őt megillető helyét Firenze uralkodójaként. Egy sikertelen kísérlet után, hogy támogatást szerezzen a toszkán fővárosban – ahol az emberek most elutasították a további viszályokat, és arra vágytak, hogy visszatérjen a nyugalom és a jólét –, Őszentségének egy komoly vagyonnal és különféle ajándékokkal sikerült megvesztegetnie Ippolitót. Elérte, hogy engedelmeskedjen, és ne agitáljon tovább. 1532 júniusában a pápa legátusaként Magyarországon találta magát.

Sürgős családi ügyek sorakoztak Kelemen naptárjában. Szerette volna felgyorsítani a barcelonai szerződés végrehajtását: látni a fiát, Alessandrót Firenze hivatalosan beiktatott hercegeként, és Ausztriai Margit férjeként. A Signoriát az új alkotmány értelmében megszüntették, és 1532. április 27-én a pápa törvénytelen fiát herceggé koronázták. Katalint is a városba küldték, hogy legitimitást adjon az eljárásnak, és ezzel életében először hivatalos közfeladatot látott el Alessandro oldalán. Megfigyelők megállapították, hogy a tizenhárom éves leány csodálatra méltó eleganciával és méltósággal tette a dolgát. 1533 áprilisában folytatta közéleti szereplését, miközben Alessandro menyasszonyának érkezését várták.

Élvezte a számtalan és pazar ünneplést, amely az új herceg beiktatását kísérte, és közben folytatta tanulmányait. Keveset tudunk a formális oktatásáról, azt leszámítva, hogy görögül, latinul és franciául tanult; szerette a matematikát, ami egybevág a későbbiekben az asztrológia iránt fellángolt rajongásával. VII. Kelemen Firenzében tartotta, amíg ő titokban folytatta a házassági tárgyalásokat a nevében.

Katalin születése óta óhatatlanul téma volt, hogy kihez megy majd feleségül. Kelement már a firenzei lázadás előtt is több lehetséges kérő képviselője megkereste, főleg befolyásos olasz arisztokrata családoké, mint például a mantovai Gonzaga, a ferrarai Este és az urbinói della Rovere család. Most, hogy a pápa sokkal erősebb pozíciót élvezett, mint korábban, előkelőbb emberek ajánlatára vágyott. A jelöltek között volt VIII. Henrik törvénytelen fia, Richmond hercege is. Bár Sir John Russell, a vatikáni angol követ arról számolt be, hogy Őszentsége „nagyon elégedett lenne egy ilyen szövetséggel” semmi sem lett a megbeszélésekből, a herceg pedig néhány évvel később – valószínűleg mérgezés következtében – meghalt. Amikor Albany hercege, Katalin nagybátyja V. Jakab skót király jelölését javasolta, Kelemen úgy gondolta, hogy ez nem kínál számottevő előnyöket számára, és attól tartott, hogy a két ország közötti futárszolgálat túl sokba kerülne. Rövid ideig az orániai herceget is lehetséges férjnek tartották, de meghalt, miközben Firenze visszafoglalásáért harcolt. Volt még egy férjjelölt, akit Kelemen nem hagyhatott figyelmen kívül, mert Károly császár őt preferálta. Ez II. Francesco Sforza, Milánó hercege volt. Sajnos a herceg egy kissé gyengeelméjű, harminchét évesen már koravén, betegeskedő és megtört ember volt. Megtörtségét főként az okozta, hogy a császár hatalmas pénzösszegeket követelt tőle azért, hogy megtarthassa a hercegségét. Mindent egybevetve, nem volt különösebben csillogó jövőt ígérő választás Katalin számára. Ráadásul Kelemen attól tartott, hogy ha hozzáadná Katalint Károly protezsáltjához, akkor ő is túlságosan erősen kötődne a császárhoz, és szükség esetén nehezen tudna függetlenedni tőle. Amiatt is aggódott, hogy Károly egy általános egyházi tanács felállítását kérte tőle. A pápa attól tartott, hogy ez szakadást okozna az egyházban. Kelement soha nem szentelték pappá, így tulajdonképpen nem is kerülhetett volna a pápai trónra.

Ezen a ponton szédítő javaslat érkezett I. Ferenc francia királytól. Az olaszországi területekkel kapcsolatos ambíciói újra föléledtek, és szüksége volt rá, hogy megkapja hozzájuk a pápa baráti támogatását. Ezt szem előtt tartva 1531-ben Ferenc felajánlotta Kelemennek, hogy második fiát, Henriket, Orléans hercegét, szívesen összeházasítaná Katalinnal. Az év elején Ferenc elküldte követét, Gabriel de Gramont Tarbes-i püspököt egy ilyen frigy lehetőségének megtárgyalására. Áprilisban Ferenc aláírta az előzetes megállapodást az anet-i kastélyban (ironikus módon pont Henrik leendő szeretőjének, Diane de Poitiers-nek az otthonában). Kikötötték benne, hogy Katalinnak a francia király udvarában kell élnie addig, míg eléri azt a kort, amelyben megköthetik a házasságot. Az egyezség titkos záradéka kimondta, hogy a hozománya magában foglalja Pisát, Parmát, Piacenzát, Reggiót, Modenát és Leghornt. Kelemen arra is kötelezte magát, hogy támogatja a francia erőfeszítéseket Genova és Milánó megszerzésére, és hogy közösen megkísérlik elfoglalni és az ifjú párnak adni Urbinót. 1531 júniusában Kelemen azt az üzenetet küldte Franciaországba, hogy mégsem küldi Katalint a francia udvarba a házasság megkötése előtt. Egyrészt attól tartott, hogy a császár nagyon megharagszik rá, ha tudomást szerez a megállapodásról, másrészt attól, hogy a franciák változtatnak a politikájukon, ha úgy érzik, hogy Katalin már Ferenc kezében van. A házasság mint ütőkártya így nála maradhat az esküvőig. Kelemen azt is kikötötte, hogy a százezer aranytalléros menyasszonyi áron túl további harmincezer tallért kér cserébe azokért a bevételekért, amelyek Katalint a firenzei öröksége után megilletik. Ferenc ezt elfogadta, és beleegyezett abba is, hogy Katalinnak évi tízezer frankot ad, és élvezheti az anyai örökségéből származó jelentős jövedelmet is.

A nagy hatalmú francia király második fiaként az orléans-i herceg nem szenvedett hiányt a lehetséges menyasszonyokból. Ezek közül a legfontosabb Tudor Mária volt. A házasság lehetősége VIII. Henrik legidősebb leányával akkor esett kútba, amikor az angol király megpróbálta felbontani házasságát Mária anyjával, Aragóniai Katalinnal.

Ferenc úgy tekintett Katalinra, mint arra a személyre, aki a legjobban előmozdíthatja az Itáliával kapcsolatos terveinek megvalósítását. Henrik Orléans-ban született 1519. március 31-én. Bár nem ő volt az első számú trónörökös, kitűnő partit jelentett bármelyik királyi hercegnő számára, nemhogy egy hercegséggel nem is rendelkező olasz hercegnőnek. Katalin gazdag volt ugyan, de határozottan nem királyi vérből való.

1533 januárjában Kelemen és Ferenc küldöttei titkos tárgyalásokat folytattak Bolognában. A pápa nyugtalan volt, hogy a császár esetleg véget vet a franciákkal épülő szövetségének, ha tudomást szerez a megbeszélésekről, ezért úgy döntött, megtévesztésként folytatja a tárgyalásokat a II. Francesco Sforzával, Milánó hercegével megkötendő házasságról is. Valójában Károly császár biztos volt abban, hogy Ferenc soha nem engedné meg, hogy fia egy „kereskedő” leányát vegye feleségül, ezért csak nevetett a hozzá eljutó pletykákon. Amikor végül kérdőre vonta Kelement az ügyben, a pápa mindent letagadott, és megígérte a császárnak, hogy ha Ferenc komolyan venné a házasságot, akkor ő szabotálni fogja a megbeszéléseket: „Ismerem Ferenc természetét. Ha így alakulna, a hiúsága miatt szakítani akarna velem, és én épp erre vágyom” – mondta.16 Amikor ugyanabban a hónapban bejelentették a házasságot, Károly már nem tehetett mást, csak hüledezett. Kelemen életének talán legszebb órája érkezett el. Alig volt esélye, mégis túlélt szörnyű viszontagságokat. Végignézte Róma kifosztását, majd újjáépíttette a várost. Családját elűzték Firenzéből; most dicsőségesen visszatért. A német-római császárral megkötött szövetsége révén nemcsak újra az ő családja uralta Firenzét, de sikerült elérnie azt is, hogy a köztársaság fölött is fia uralkodhat, és a hercegi címe öröklődik majd.{14} Alessandro Firenze hercege lett, és egy Habsburg hercegnőt vett feleségül. A császár kijátszásával és Franciaország királyának a félszigeten megszerezhető területeket illetően tett túlzó ígéreteivel sikerült nyélbe ütnie Henrik Orléans-i herceg és Katalin házasságát is. Kibékítette a kibékíthetetlent. Albany hercege azt írta Ferencnek, hogy „Őszentsége elképesztő mértékben kívánta ezt a házasságot”.

Kelemen hízelgése nyilvánvalóan szórakoztatta De Gramont-ot, Franciaország római követét, aki feljegyezte, hogy a megbeszélések során a pápa „folyamatosan ismételgette, hogy az unokahúga nem méltó egy ilyen magasztos szövetségre, mindazonáltal ő kész minden áldozatra és minden engedményre annak biztosítására”.17 Kelemen nem láthatta előre, hogy az általa „a világ legjobb frigyének” nevezett házasságért vállalt engedmények és áldozatok végigkísérik majd az ifjú menyasszony életét.

Kettő

*

„A világ legjobb frigye”

J’ai reçu la fille toute nue{15}

1515–1534

Henrik, Orléans hercege, Medici Katalin leendő férje két héttel volt idősebb a menyasszonyánál. I. Ferenc, „Le Roi Chevalier” („a lovagkirály”) második fiának a gyermekkora legalább olyan traumatikus volt, mint Kataliné. Ötévesen elvesztette édesanyját, a jámbor és kedves Klaudia királynét, aki krónikus betegségekben szenvedett.{16} Nem sokkal később ő és bátyja apjuk legnagyobb politikai és katonai vereségének, a Habsburg Birodalom ellen 1525-ben vívott páviai csatának ártatlan áldozatai lettek. Henrik, az ember, a király és a férj drámáját csak akkor érthetjük meg, ha röviden megvizsgáljuk Ferenc uralkodása korai időszakának ezt az elemét. Amikor az ambíciózus Valois-Angoulême Ferenc 1515-ben, húszévesen király lett, energiáit azonnal az itáliai hódításokra irányította. Egyszerre bátorságot és találékonyságot is mutatva igényt formált Milánóra, és meg is szerezte a Sforza családtól, akiket a birodalom támogatott.{17} Ferenc zseniálisan áthozta seregét, fegyvereit és lovait egy veszélyes és keveset használt alpesi hágón Itáliába, ezzel alaposan megtévesztve az ellenséget. Több összecsapást és manővert követően, 1515. szeptember 13–14-én vívták meg a döntő csatát Marignanóban. Káprázatos győzelme után Ferenc Milánó hercegévé nevezte ki magát. Csak kilenc hónapja ült Franciaország trónján, de – bár nem volt tudatában – Marignano volt egész katonai pályafutásának a csúcspontja. Ahogy már elődei is megtapasztalták, az Olaszország elleni francia hódításokat nehéz volt megőrizni, és rengeteg vér és pénz folyt el miattuk. Ferenc marignanói sikere is tartós ellenségeskedést váltott ki közte és a Habsburg családból származó I. Károly spanyol király között. Az itáliai területszerzésre irányuló törekvései és a Habsburg császárral folytatott ellenségeskedés volt az a két tényező, amely jellemezte, és bizonyos mértékig megkeserítette egész uralkodását.

Marignano után Ferenc egy ideig az európai uralkodók példaképe volt; a siker, úgy tűnt, állandó társa. 1515-ben szövetkezett X. Leóval, a Medici pápával, annak érdekében, hogy támogatást kapjon az Itáliával kapcsolatos terveihez, és ezzel elindította azoknak az eseményeknek a sorát, amelyek majdnem húsz évvel később Katalint az ő menyeként Franciaországba juttatták. 1519-ben Károlyt egyhangúlag megválasztották német-római császárnak. Ferenc is jelöltette magát, és elkeserítette a megalázó eredmény.

1521-ben Ferenc túlterjeszkedett, és ezzel elszámította magát. Milánó városát még ugyanebben az évben elfoglalták a császár csapatai. 1523-ra Franciaország gyakorlatilag egyedül maradt. Anglia összefogott a birodalommal a franciák ellen. Megtámadták Franciaország északi és déli részét is. Ferenc ellen saját udvarában is árulást követtek el, és zendülést szerveztek. Mindez határozott fellépésre kényszerítette. A lázadást elfojtotta, és seregével dél felé, Itáliába üldözte a birodalmi hódítókat. Egy kemény tél után, 1525. február 24-én megostromolta Pavia városát, ahol a birodalmi csapatok meghúzódtak.

Létszámukat tekintve a két sereg között alig volt különbség, és eleinte a harcban is egyformán erősnek bizonyultak. Máig sem ismert okokból Ferenc azt hitte, hogy a császáriak megfutamodnak, és elit testőrsége meg lovassága élén üldözőbe vette az ellenséget. Ez végzetes hiba volt. A szabad terepen előrenyomulva nemcsak a saját fegyvereseik és az ellenség közé került, de több mint ezer, a terepen fedezékek mögött rejtőző birodalmi muskétás célkeresztjébe is, akik könnyűszerrel azonosítani tudták a jellegzetes egyenruhát viselő francia lovagokat. Ferenc király és emberei – akik ösvényt vágtak az ellenség katonáinak sűrűjében – hirtelen ráébredtek, hogy elszigetelődtek a saját csapataikból, és birodalmi katonák veszik körül őket. Amikor a lovát megölték, Ferenc óriási személyes vitézséget mutatott, mert úgy is folytatta a most már reménytelen harcot. Súlyos páncélja ellenére sikerült sok katonát levágnia a kardjával, miközben a franciák elitjét, akiket ugyan lelkesített a király bátorsága, megtizedelték körülötte. Végül Ferenc és az életben maradt nemesei fogságba kerültek. A százéves háború egyik legfontosabb ütközete, az 1415. évi agincourt-i csata óta nem veszítettek ennyi vitéz és előkelő származású harcost a franciák. Pavia mérhetetlen katasztrófa volt az ország és a királya számára is. Parancs érkezett, hogy Ferencet vigyék Spanyolországba, ahol találkozni fog ellenségével, V. Károly császárral. Erősen hitt a lovagi kódexben, és azt remélte, hogy ha közvetlenül beszél fogvatartójával, mint az egyik királyi lovag a másikkal, akkor enyhítheti szabadon bocsátásáért a császár által szabott szélsőséges feltételeket.

A lista első helyén Burgundia Hercegség átadása állt. Burgundiát 1477-ben a férfi örökössel nem rendelkező utolsó herceg, Merész Károly halála után a franciák elfoglalták. Bár V. Károly azt állította, hogy anyai ágon rokona a burgundiai hercegnek, a politikai érdekei és nem a dinasztia védelme indokolta Burgundiának a birodalomhoz való csatolására irányuló szándékát. Ennek a gazdag és termékeny hercegségnek a megszerzése, ami a birodalom nyugati határait egészen Franciaországig kiterjesztené, stratégiailag fontos lépés lett volna, és fenyegetést jelentett volna a franciák számára. Ferenc június 19-én királyi fogadtatásban részesült Barcelonában, és a tömeg izgatottan várta, hogy a misét követően kilépjen a katedrálisból. Ahol csak megjelent, az emberek kiabáltak körülötte, könyörögve, hogy használja királyi gyógyító erejét, érintse meg a betegeket. Aligha meglepő, hogy egy velencei megfigyelő megjegyezte: „Bámulatra méltóan viseli a fogságot. Szinte imádják ebben az országban.”1 Sok lelkes ünneplés után 1525 nyarának végén Ferenc megérkezett Madridba. Nem sok idő elteltével kiderült, hogy milyen is a helyzet a valóságban. Az aktív szabadtéri elfoglaltságokhoz, nők társaságához szokott király most nem kapta meg mindazt, ami kellemessé tette az életét, így végül szörnyű fogolynak bizonyult. Annyira depressziós lett, hogy nem is evett. Ettől nagyon legyengült, és súlyosan megbetegítette egy tályog, ami az orrában alakult ki. Még a császárt is – aki addig kerülte a királyi tússzal való találkozást – megijesztette a helyzet, Ferenc betegágyához sietett, és aggódva nézte, ahogy legértékesebb vagyontárgyának életereje fogyatkozik. Engedélyt adott a király húgának, Margitnak, hogy jöjjön oda Franciaországból, és ápolja. Többhetes súlyos állapot után a tályog kifakadt, és a király lassan összeszedte magát. Egy francia tudósító 1525. október 1-jén azt az üzenetet küldte Párizsba, hogy „a király folyamatosan gyógyul… a természet megtette a magáét. Jobban alszik, iszik és eszik, így már túl van az életveszélyen”.2

Ferenc felépülésével lehetővé vált, hogy kidolgozzák a békefeltételeket. Az 1526. január 14-én aláírt madridi szerződésben Ferenc lemondott Milánóról és számos más, a Szent Római Birodalommal szemben korábban támasztott területi követeléséről. Megállapodásuk megpecsételésére a király beleegyezett, hogy feleségül veszi Károly özvegy nővérét, Eleonóra portugál királynét, aki a komor spanyol udvarban már egy ideje arra várt, hogy bátyja új férjet találjon neki. Eleonórának túl sok jutott a szerencsétlen Habsburg-vonásokból, ezért a megjelenéséről a legjobb indulattal is csak azt mondhatjuk, hogy tűrhető volt. Ferenc néhány bókkal elbűvölte az unalmas, jámbor és jószívű királynét, aki teljesen belehabarodott, és alig akarta elhinni, hogy ekkora szerencse érte, amikor a szerződést véglegesítették.

Ami Burgundiát illeti, Károly nem nyitott vitát róla. Ferenc végül beleegyezett, hogy lemond a hercegségről a birodalom javára, de kijelentette, hogy maga kívánja felügyelni az átadást. Károly tudta, hogy a régió birtokbavétele nem lesz egyszerű, és felismerte, hogy a francia király jelenléte segítheti a folyamat gördülékeny lebonyolítását. Ezért – bár erősen aggódott – hozzájárult, hogy Ferenc hazautazzon, azzal a feltétellel, hogy olyan biztosítékot ajánl fel, ami garantálja a visszatérését. A király anyja, a fia fogsága idején régensként uralkodó Savoyai Lujza úgy döntött, hogy két legidősebb unokáját, Henrik, orléans-i herceget és bátyját Ferenc dauphint adja át, hogy túszként tartsák őket Spanyolországban egészen addig, míg apjuk a szerződésben vállalt kötelezettségek teljesítésével kiváltja őket. VIII. Henrik követét, John Taylort utasították, hogy kísérje el a hercegeket a hosszú úton. Indulásuk előtt találkozott velük, és így számolt be erről Wolsey bíborosnak: „Vacsora után elvittek a dauphinhoz és testvéréhez. Mindketten megöleltek, megfogták a kezemet, és őfelsége egészségi állapotáról kérdeztek… Viselkedésükből ítélve a fiatalabbik fiú, Henrik a gyorsabb észjárású és a merészebb.”3 A két testvér nyolc-, illetve hatéves volt, amikor a gyönyörű blois-i, illetve amboise-i kastélyaik helyett sivár és komor hangulatú spanyolországi erődökbe kényszerültek.

Nagyanyjuk, Savoyai Lujza kíséretében a két jóravaló gyermek rettenetes időjárási körülmények között tette meg az utat a francia–spanyol határig. A cserének a megállapodásban szigorúan rögzített időpontja 1526. március 17. reggel hét óra volt. Egy tíz mérföldes szakaszt lezártak a határt képező Bidassoa folyó mindkét partján. A folyó közepén egy nagy tutaj lebegett, erre kellett a királyi foglyokat elszállítani. A megbeszélt órában mindkét partról elindult egy-egy hajó. A bárkák azonos méretűek voltak, ugyanannyi és ugyanúgy fölfegyverzett férfi állt rajtuk. A lezárt területhez érve a két fiú elbúcsúzott az addig őket kísérő családtagoktól és udvari emberektől. Kíséretük minden tagját meghatotta a két kisfiú áldozatkészsége, de az egyik nemesasszony különösen aggódott, és feltűnően gyöngéden bánt Henrikkel. A kedves udvarhölgy a huszonöt éves Diane de Poitiers volt, aki a herceg életének később központi figurája lett. Nyilvánvalóan meghatotta a gyerekek helyzete, és búcsúzóul homlokon csókolta Henriket. Amikor a két hajó megérkezett a tutajhoz és a foglyok készen álltak a cserére, Charles de Lannoy, a császár nápolyi alkirálya így szólt Ferenchez: „Felséges Uram, ön szabad. Tegyen mindent ígértete szerint!’’ „Minden úgy lesz” – felelte a király. A fiaihoz fordult, könnyek közt átölelte őket, és két ujjával keresztet vetett a fejük fölött. Henrik és a bátyja kezet csókoltak apjuknak, ő pedig felmászott a hajóra azzal az ígérettel, hogy hamarosan értük küld. Ezzel elindult a folyó francia oldalára. Ahogy francia földre lépett, Ferenc felkiáltott: „Király vagyok! Ismét király vagyok!”

Henriket és a trónörököst először a kasztíliai Vitoriában tartották fogva, kényelmes körülmények között. A szabadulásukat várva mellettük maradt Eleonóra királyné, aki arra számított, hogy hamarosan a mostohaanyjuk lesz. Jószívű nő volt, aki gondoskodni szeretett volna a jólétükről. A fiúk egy nagy francia udvartartás figyelmes gondoskodását élvezték, beleértve nevelőjüket, tanítóikat, a főlakájt és vagy hetven inast és szolgát.4 Hamar világossá vált azonban, hogy apjuknak nem áll szándékában betartani a Madridban tett ígéreteit, és a fiúk hamar megérezték a megállapodás megszegésének következményeit. Mielőtt aláírta a szerződést, a király megtette azt az óvintézkedést, hogy azt mondta a francia követnek és munkatársainak, hogy azok az ígéretek, amelyeket fogolyként tesz, semmisnek tekintendők, mivel a megállapodást kényszer hatására fogadja el. A mai olvasók számára gonoszságnak tűnhet, hogy Ferenc olyan fogságba küldte a fiait, amelyről tudnia kellett, hogy hosszú ideig tart, és ellenszegült a császárnak. Valójában nagyon kevés választási lehetősége volt. Ahhoz, hogy királyságát megszabadítsa Pavia utóhatásaitól, szabadon cselekedni képes embernek kellett lennie. Édesanyja, Lujza többféle betegségben szenvedett, és köztudottan korrupt tanácsadók vették körül, akiket csak az érdekelt, hogy mindent, amit csak lehet, megszerezzenek maguknak. Régensként nem volt sem joga, sem elegendő ereje hatékonyan intézni a dolgokat. Felnőttélete során Lujza állandó szenvedélye a fia volt. Ferencet „uram, királyom, fiam, cézárom”-nak nevezte, és azért küzdött, hogy sértetlenül megtartsa a királyságot, amíg ő fogságban van, dacolva a népnek a katonai kudarcokat követő lázadozásával és a nemkívánatos külföldi ragadozókkal.

Most V. Károly is komoly nehézségekkel találta szemben magát. Miután Ferenc megszegte a megállapodást, gondosan felépített tervei összedőltek. Nemcsak a madridi békeszerződés volt értéktelen, de a feddhetetlennek tartott császárnak nem volt elegendő pénze a saját seregeinek a megfizetésére; német területeit vallási viszályok szaggatták, miközben a törökök megtámadták Magyarországot. Nem csoda, hogy az angol követ az egyik jelentésében azt írta, „tele van gondokkal”.5

Közvetlenül szabadulása után Ferenc megpróbálta megerősíteni a helyzetét és meggyengíteni a császárét azzal, hogy 1526. május 22-én létrehozta a Cognaci Ligát. A szövetséget látszólag azért alapították, hogy „szavatolják a kereszténység biztonságát, és megteremtsék az igazi és tartós békét”, a valóságban azonban olyan államok fogtak össze, amelyek féltek a birodalom túlerejétől. Tagja lett Franciaország, Velence, Firenze, a Pápai Állam és Milánó. VIII. Henrik Angliája a Liga „protektoraként” csatlakozott. Ferenc tettére adott válaszként a gyerekek „tiszteletbeli fogsága” most sokkal nyersebb elzárásra változott. Don Iñigo Hernandez de Velasco kasztíliai rendőrfőnök parancsot kapott, hogy vigye a hercegeket beljebb Spanyolországba.{18} Először egy Valladolidhoz közeli kastélyba költöztették őket. 1527 februárjában a fiúk kiszabadítására és Franciaországba történő visszavitelére irányuló feltételezett összeesküvés hatására még délebbre szállították őket. Károly elrendelte, hogy a gyermekek kísérőinek egy részét küldjék vissza Franciaországba, és túszait a Madridtól mintegy száz mérföldre északra fekvő Palencia melletti kastélyba vitette. Októberben – Rómát épp kifosztották, Itáliában dúlt a háború, és Katalin is fogoly volt a muráták zárdájában – Károly engedélyezte egy angol küldöttség rövid látogatását Henriknél és a dauphinnál. Az angolok beszéltek a hercegek tanítójával, Benedetto Taglicarnóval, aki arról számolt be, hogy „nem tudja eléggé dicsérni Orléans hercegét az eszéért, tehetségéért, nagy tanulni akarásáért, valamint a korát meghaladó megfontoltságáért és komolyságáért, szellemének nemességéért, amelyeknek naponta tanúbizonyságát adja”.6

1529-ben a spanyolok kivégeztek egy francia kémet, akit Palencia közelében fogtak el, nem messze a hercegek kastélyától. Újabb szöktetési kísérlettől tartva a császár megparancsolta, hogy a fiúkat ismét költöztessék el. Új otthonuk a zord Pedraza hegyi erőd lett, Madrid és Segovia között. Francia kíséretüket és szolgáikat már néhány hónappal korábban elvették tőlük. Az egyik beszámoló szerint ezek a szerencsétlen szolgák gályarabok lettek, hajótörést szenvedtek, kalózok fogságába estek, végül pedig fehér rabszolgákként adták el őket Tuniszban, ahol – ironikus módon – a negyvenegy szolga közül tízet később V. Károly katonái szabadítottak fel, amikor 1535-ben elfoglalták a várost. A fiúknak egyetlen társat hagytak, egy francia törpét, hogy szórakoztassa őket. Börtönőreik, durva spanyol katonák, szigorúan figyelték őket, és nemigen törődtek a panaszaikkal. Egy Pedraza mellett megszálló francia férfi leírta, hogy 1529 júliusában kétszer látta a fiúkat. Az első alkalommal nyolcvan spanyol gyalogos katona kísérte a hercegeket misére. Másodszor ötven lovassal körülvéve jöttek ki az erődből, játszani. A kém arról számolt be, hogy Henrik egy szamáron ült, amelyet két férfi tartott, mert az állat folyton menekülni akart. Azt is megjegyezte, hogy a herceg nagy hangon, pimaszul átkozta a spanyolokat.

Eközben a nemzetközi helyzet kezdett a hercegek esetleges hazatérése szempontjából ígéretesen változni. Míg Ferenc és a császár továbbra is azzal foglalkoztak, hogy kettejük párbajából győztesként kerüljenek ki, a háborúban kimerült mindkét félnek a mielőbbi megegyezés állt érdekében. Ferenc édesanyja, Lujza és Károly nagynénje, Ausztriai Margit, Spanyol-Németalföld helytartója kaptak felhatalmazást arra, hogy a két uralkodó nevében tárgyalásokat folytassanak, és ezzel a férfiak büszkeségének sérülése nélkül kivezessék a feleket a zsákutcából. A „La Paix des Dames”-t („a hölgyek békéjét”), amelyet hivatalosan cambrai szerződésnek neveznek, 1529 augusztusában írták alá. I. Ferenc lemondott itáliai követeléseiről, így a Milánói Hercegségről, Genováról és a Nápolyi Királyságról, ugyanakkor megtarthatta a számára igen fontos Burgundiát. A hercegek szabadon bocsátása fejében kétmillió tallért kellett fizetnie. V. Károly nővére, Eleonóra, aki addig kétségbeesetten sínylődött abban a hitben, hogy a dolgok nem fognak megoldódni, mégis férjhez ment Ferenchez, és amikor 1,2 millió tallér, a váltságdíj első részének kifizetése megtörtént, a gyerekek és a királyné engedélyt kaptak, hogy Franciaországba utazzanak.

Lujza régens engedélyt kért arra, hogy elküldje megbízottját, Bodin urat, hogy látogassa meg a fiúkat Pedrazában, hogy hírül adhassa nekik közelgő hazatérésüket. Erős felügyelet mellett a férfi Kasztíliába utazott, ahová a spanyolok hosszú késleltetése után 1529 szeptemberében érkezett meg. Bodin megindító beszámolója a találkozóról leírja a megpróbáltatásokat és a magányt, amelyeket Henriknek és Ferenc dauphinnak el kellett viselniük. Miután Pedrazánál megvárakoztatták, a megbízott végül engedélyt kapott, hogy belépjen az erődbe. Láthatta a hercegeket a kicsi, sötét cellájukban, amelynek falai tíz láb vastagok voltak, és vasrácsok tették lehetetlenné a menekülést. Egy kis fénynyaláb érkezett csak egy nagyon magasan lévő ablakból, és az egyetlen berendezési tárgy egy szalmamatrac volt. Amikor Bodin a két szánalmas állapotban lévő, kopott öltözékű fiúra pillantott, elsírta magát. Miután meghajolt előttük, elmagyarázta, hogy a király nevében jött, és azt mondta, hamarosan hazatérnek. A dauphin a foglárhoz fordult, mondván, hogy egy szót sem ért abból, amit a férfi mondott, és azt akarja, hogy „használja az ország nyelvét”. Berlanga márki, akit a hercegek biztonságával bíztak meg Pedrazában, visszavonult, Bodint a fiúkkal hagyva. Bodin ekkor spanyolul megismételte az üzenetet. Megdöbbenve megkérdezte a dauphint, hogy valóban elfelejtette-e az anyanyelvét. A herceg azt felelte, hogy miután a kíséretétől megfosztották, már nem használja a francia nyelvet. Abban a pillanatban Henrik közbeszólt, és azt mondta: „Testvérem, ő Bodin, az inas.” A dauphin ekkor elismerte, hogy ismeri őt, és a tudatlanságát csak Berlanga miatt színlelte. A két fiú ezután izgatott kérdéseket intézett látogatójukhoz. Mindent tudni akartak a családjukról, a királyról és a barátaikról. A hercegek beléphettek egy szomszédos szobába, és az ablakhoz rohantak friss levegőért. Bodin két kis kutyára is felfigyelt. Az egyik őr megjegyezte: „Ez az egyetlen szórakozás, amit a hercegek élvezhetnek.” Egy másik hozzátette: „Látod, hogyan bánnak királyod fiaival, nincs más társaságuk csak a katonák… és nincs testgyakorlás, sem tanulás.” Feltehetően ekkorra még a mulatságos törpét is elküldték. A spanyolok attól tartottak, hogy Bodin esetleg felhasznál valamilyen rafinált francia varázslatot a fiúk megszöktetésére, ezért nem engedték, hogy megmérje a testmagasságukat, hogy növekedésükről beszámolhasson a királynak. Azt sem engedték meg, hogy új ruhákat adjon nekik, hátha varázserővel bírnak. Bodin ismét sírt, amikor elbúcsúzott a hercegektől, és hazaindult, hogy beszámoljon nyomorúságos helyzetükről.