Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I. RÉSZ

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

XI. FEJEZET

XII. FEJEZET

XIII. FEJEZET

XIV. FEJEZET

XV. FEJEZET

XVI. FEJEZET

MÁSODIK RÉSZ

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

XI. FEJEZET

XII. FEJEZET

XIII. FEJEZET

XIV. FEJEZET

XV. FEJEZET

XVI. FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

ANTIFER MESTER
CSODÁLATOS KALANDJAI

fordította
Huszár Imre

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-474-0 EPUB
ISBN 978-963-559-475-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe:
Mirifiques Aventures de Maître Antifer

első kiadás:
1894

a borító George Roux (1853 – 1929)
metszete részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. RÉSZ

I. FEJEZET

Amelyben egy ismeretlen hajó, ismeretlen kapitány parancsa alatt
ismeretlen tengeren egy ismeretlen szigetet keres

1831. szeptember 9-én reggel a kapitány hajnalban öt órakor elhagyta a hajó szobáját és megjelent a födélzeten.

A nap már fölkelőben volt, vagyis helyesebben csak sugarai mutatkoztak a légkör alsó rétegeiben, mert a korongja még a láthatár alatt volt. A tenger fölszínén fényes világosság siklott végig, a végtelen víztükrön hullámfodrokat borzolt föl mindenfelé a reggeli szellő.

Úgy látszott, hogy a csöndes éjszaka után szép nap fog következni, egyike ama szeptemberi napoknak, amelyek a mérsékelt égöv alatt még előfordulnak a meleg évszak végén.

A kapitány messzelátóját a jobb szeméhez illesztette és üvegét félkörben végig vitte azon a határvonalon, ahol a mennyboltozat és a tenger összeolvadt.

Aztán odament a kormányoshoz, egy bozontos szakállú vén emberhez, kinek éles szemei pislogó szempillák alól csillogtak.

- Hány órakor vetted át a kormánykereket? - kérdezte.

- Négy órakor, kapitány úr!

E két ember olyan nyelven beszélt, amelyet semmiféle európai ember, sem angol, se francia, se német meg nem értett volna, ha csak nem járatos a Levante kikötőiben. Valami Szíriáival vegyes török tájszólás lehetett.

- Nincs semmi újság?

Nincs, kapitány úr.

- Hajnal óta semmiféle hajót sem láttál?

- De igen, egy nagy, háromárbocút, amely szél alatt felénk tartott. De én elkanyarodtam, hogy lehetőleg messzire kikerülhessem.

- Jól tetted... és most?...

A kapitány még egyszer nagyon figyelmesen köröskörül végig vizsgálta a láthatárt, aztán kemény hangon így kiáltott:

- A vitorlákhoz!

A hajósok minden oldalról elősiettek és gyorsan teljesítették a kapitány különféle parancsait. A hajó egyet kanyarodott és északnyugat felé folytatta az útját.

A hajó négyszáz tonna terhet bíró brigg volt, melyet némi csekély módosítások segélyével kéjutazásokra való jachttá lehetett volna átalakítani. Személyzete a kapitányon és a vitorlamesteren kívül tizenöt emberből állt. A hajó szolgálatára tökéletesen elég volt ez a tizenöt izmos matróz, akiknek öltözete - zubbony és sapka, bő nadrág és tengerészcsizma - hasonlított a kelet európai tengerészek ruházatához.

A briggre semmi név se volt írva, sem a hajó farán, sem a hajóorr párkányzatán. Lobogó se volt az árbocán. Ezen felül mindenféle üdvözlésváltást elkerülendő, azonnal megmegváltoztatta úti irányát, mihelyt a hajóőr valamely hajó közeledését jelezte.

Talán a brigg valami kalózhajó volt (akkoriban még találkoztak ilyenek a tenger ezen tájain), amely az üldöztetéstől félt?... Nem. Bárki hasztalan keresett volna ágyúkat vagy egyéb fegyvereket a fedélzeten, de meg ily csekély számú legénységgel nem is lehetett volna az efféle mesterséget kockáztatni.

Vagy talán dugárus-hajó volt, mely a partok hosszában, vagy egyik szigetről a másikra űzte a csempészkedést? Az sem. A legügyesebb szimatú vámhivatalnok is hiába kutatta volna a hajó belsejét, a rakományt, a csomagokat és a ládákat: ott bizony a legcsekélyebb gyanús árut sem lett volna képes fölfedezni. Voltaképpen a hajó nem is szállított semmiféle rakományt. Több évre való élelmiszerek, borok és pálinkás hordók a hajó fenekén, hátul a födélzet alatt tölgyfadongákból készült és vasabroncsokba foglalt három hordó: ennyiből állt az egész árukészlet, és ebből látható, hogy még elég hely maradt az öntött vasból rakott hajósúly számára, mely lehetővé tette, hogy a hajó erős vitorlázattal egyen ellátva.

Az olvasó azt hiszi talán, hogy az említett három hordó lőport vagy egyéb robbanó anyagot tartalmazott?

Éppenséggel nem, mert a kamrában, ahol ezek a hordók voltak, nyomát se lehetett észrevenni a szokásos óvatossági szabályoknak.

Egyébiránt a dolog felől a matrózok közül sem tudott volna egy sem felvilágosítással szolgálni, sem a hajó utazásának céljáról, sem azon okról, amely miatt irányt változtatott, mihelyt más hajó mutatkozott a láthatáron, sem azon keresztül-kasul való cirkálásáról, amely útját tizenöt hónap óta jellemezte, sem végre a tenger azon tájáról, ahol jelenleg utazgatott, majd kifeszített vitorlákkal, majd lassabban haladva, talán valamely zárt tengeren, vagy talán egy végnélküli óceán hullámain. E megmagyarázhatatlan utazás alatt a hajósok megpillantottak ugyan egyszer-máskor valami hegyeket, de a kapitány rögtön elterelte azok irányából a hajót. Jeleztek egyszer-máskor egy-egy szigetet is, de a kapitány a kormánykerék egy gyors mozdulatával rögtön hátat fordított nekik. A hajó-naplóban sajátszerű irányváltoztatások voltak följegyezve, amelyeket nem igazoltak sem a delejtű gyors ugrásai, sem a légkör állapota. Mindez két ember titka volt: a mintegy negyvenhét éves, borzas fejű kapitányé és egy előkelő külsejű férfié, aki e pillanatban jelent meg a hajólépcső ajtaja küszöbén.

- Semmi?... - kérdezte.

- Semmi, kegyelmes úr... - volt a kapitány válasza.

Egy kis bosszús vállrántás fejezte be a négy szóból álló párbeszédet. Aztán az ismeretlen, akit a kapitány kegyelmes úrnak címzett, ismét lement a lépcsőn és visszatért a kapitány

fülkéje alatt levő szobájába, s leheveredvén egy kerevetre, az eltompultság egy nemének látszott magát átengedni. Noha oly mozdulatlanul ült, mintha az álom vett volna erőt egész valóján, mégsem aludt. Látnivaló volt, hogy valamely rögeszme kerítette hatalma alá.

Ez az ember mintegy ötven éves lehetett. Megtermett vaskos feje, sűrű, de már szürkülő haja, a mellén szétágazó szakálla, élénk pillantású fekete szemei, büszke, de észrevehetőleg szomorú, vagyis inkább csüggeteg arca, méltóságos magatartása előkelő származásra vallottak. Öltözékéről, mely sujtásos és rojtos ujjú bő, barna humuszból és fekete bojtos zöld sapkából állt, lehetetlen lett volna a származását meghatározni.

Két órával később egy fiú bevitte és letette eléje a reggelijét egy kis asztalra, mely a padozathoz volt erősítve és melynek lapja kettős tengelyen forgott, mint az iránytű, hogy vízszintes irányban maradjon akkor is, ha a hajót a hullámok ide-oda dobálják. A padlót vastag, virágos szőnyeg borította. Az ismeretlen alig nyúlt az ízletes ételekhez, melyekből a reggeli állt, csupán a forró kávét itta meg, melyet szép, finom díszítésű ezüst csészében adtak fel. Aztán a fiú odaállította melléje a füstölgő narghilét és a titokzatos ember vakító fehérségű fogai közé szorítván a borostyánkőszipkát, újból elmerült ábrándozásaiba, a latakia dohány illatos füstgomolyának közepette.

Így múlt el a nap egy része, mialatt a hajó, a hullámoktól gyöngéden ringatva, folytatta bizonytalan útját az ismeretlen tenger tükrén.

Délután négy óra tájban őexcellenciája fölkelt, néhány lépést tett, aztán megállt a nyitott kabin-ablak előtt, melyen a tengeri szellő szabadon hatolt be, végig jártatta szemeit a láthatáron és végre egy csapóajtóhoz ment, amelyet a szőnyeg egyik sarka takart el. E csapóajtót úgy lehetett kinyitni, hogy az ember az egyik oldalát megnyomta a lábával; alatta volt a már említett kamara a három hordóval.

Ott feküdt egymás mellett a három vasabroncsos hordó.

Őexcellenciája lehajoltba padló fölé és néhány pillanatig úgy maradt, mintegy hipnotizálva a hordók láttára. Aztán fölegyenesedett és így szólt:

- Nem... nem szabad tovább haboznom. Ha nem találok egy ismeretlen szigetet, amelyen titokban eláshatom, inkább beledobatom a tengerbe!

Ezzel becsukta a csapó-ajtót és újra betakarta a szőnyeg sarkával, aztán ismét fölment a födélzetre.

Délután öt óra volt. Az idő legkevésbé sem változott. Az égboltozaton könnyű felhők mutatkoztak. A lenge szellő alig duzzasztotta a vitorlákat és a brigg mögött a hullámok alig törték át a hajó nyomának hosszú csipkézetét.

Őexcellenciája hosszasan végig járatta szemeit az azúrkék égtől környezett láthatáron. Arról a helyről, ahol állt, egy középmagasságú partot tizennégy-tizenöt tengeri mérföldnyi távolságban is meg lehetett volna látni. De semmiféle szárazföld se szakította félbe az ég és a víz közti vonalat.

A kapitányt, amint feléje közeledett, a szokott kérdéssel fogadta:

- Semmi?

Erre ismét a szokásos válasz következett:

- Semmi, kegyelmes úr.

Az ismeretlen néhány percig szótlanul állt. Aztán tovább ment és leült egy padra a hajó hátulsó részén, míg a kapitány föl s alá sétált lázasan, ideges kezekkel emelgetvén messzelátóját a szemeihez.

- Kapitány! - mondta egyszerre az ismeretlen, miután még egy utolsó pillantást vetett a láthatárra.

- Mit kíván excellenciád?

- Tudni kívánom szabatosan a pontot, ahol most vagyunk.

A kapitány egy tengeri térképet vett elő és kiterítette a hajó széles szegélyfájára.

- Itt vagyunk, - mondta aztán és irónjával megjelölt egy pontot, amelyen egy szélességi és egy hosszúsági vonal metszette egymást.

- Milyen távolságra vagyunk ettől a szigettől itt... kelet felé?...

- Huszonkét mérföldnyire.

- És ettől a szárazföldtől?

- Körülbelül huszonhat mérföldnyire.

- Senki se tudja a hajón, mely vidéken járunk most?

- Senki, csupán excellenciád és én.

- Még azt sem, hogy melyik tengeren vitorlázunk?

- Még azt sem. Hosszú idő óta annyit kalandoztunk össze-vissza, hogy a legjobb hajósunk se képes magát tájékozni.

- Akkor hát miért akadályoz meg a balszerencsém abban, hogy egy szigetet találjak, amely eddig elkerülte a hajósok figyelmét? Vagy ha már szigetet nem találhatok, hát csak egy szigetecskét, egy sziklát, amelynek a fekvését egyedül én ismerném? Ott eláshatnám azokat a kincseket és néhány napi utazás elég volna hozzá, hogy ismét magamhoz vegyem, mikor az ideje elérkezik... ha ugyan valaha el fog érkezni.

E szavak után az ismeretlen ismét mély hallgatásba merült; elment néhány lépésnyire és kikönyökölt a hajópárkányon. Miután hosszabb ideig nézegetett le a víztömegbe, mely oly átlátszó volt, hogy a szem nyolcvan láb mélységig láthatott le, egyszerre gyorsan visszafordult.

- Nos, hát! - kiáltotta - itt van az a mélység, amelyre kincseimet bízni fogom...

- A mélység sohasem fogja azokat többé visszaadni, kegyelmes úr!

- Inkább vesszenek oda, hogysem ellenséges vagy méltatlan kezekbe kerüljenek.

- Amint excellenciádnak tetszik.

- Ha ma estig nem fedezünk fel e tájon valami ismeretlen szigetecskét, e három hordót beledobatom a tengerbe.

- Szolgálatára állok, kegyelmes úr! - válaszolta a kapitány.

Az ismeretlen újból visszatért a hajó hátulsó részére és megint a szegélyére könyökölvén, újra átengedte magát a megszokott révedező merengésnek.

A nap sietett a lenyugvás felé. Szeptember 9-én, két héttel a napéjegyen előtt, a korongja néhány foknyira nyugatnak fog eltűnni, vagyis a láthatár azon pontján, amely magára vonta a kapitány figyelmét. Vajon nem volt-e ebben az irányban valamely magas hegyfok, amely valami szárazföld vagy sziget partjával áll összefüggésben?

Ez elfogadhatatlan föltevésnek látszott, mivel a térkép semmiféle földet se jelzett tizenöt-húsz mérföldnyi körben a kereskedelmi hajók által gyakran látogatott, következőleg a hajósoktól jól ismert tengernek eme vidékén. Vagy talán valamely magános szikla, vagy a hullámokból néhány ölnyire kiemelkedő szirt nem volna-e itt, amilyent őexcellenciája már oly régóta keresett a kincsének rejtekhelyéül? De ily sziklának nyoma sem volt a tenger e részének igen szabatos fölvételein. Efféle szigetecske a szükségképpen körűié levő szirtekkel és hullámcsapással nem kerülhette volna el a tengerészek fürkészéseit. A tengeri térképen szabatosan jelezve volna a helye. A kapitány tehát a saját térképe szerint biztosra foghatta, hogy a tengernek azon a táján, amelyen végig pillanthatott, még csak szirt sincs.

- Csak agyrém volt! - gondolta magában, mikor újra az illető pontra irányozta a messzelátóját.

És valóban, a cső előtt semmiféle partvonal se látszott.

E pillanatban - néhány perccel hat óra után - a nap korongja érinteni kezdte a láthatárt. Lenyugtakor éppúgy, mint keltekor a sugártörés következtében, még akkor is látni lehetett, mikor már leáldozott a láthatár mögött. Rézsútos sugarai hosszan szétterjedtek a víz tükrén, amelynek redői, mint megannyi tüzes csík reszkettek a lecsöndesülő szellő alatt. Ez a fény hirtelen kialudt, mikor a korong felső széle is a víz alá merült. A brigg oldalfala egyszerre elhomályosult, de a vitorlák felső részét még az utolsó sugárszálak vörösre festették.

Azon pillanatban, mikor az alkonyat beállt, az előtörzs-árbocvitorla sudaráról egy hang szólalt meg:

- Ohé!...

- Mi az? - kérdezte a kapitány.

- Föld... elől jobbról.

Föld, még pedig ugyanazon irányban, amelyben a kapitány néhány perccel az előtt homályos partvonalakat vélt észrevenni? E szerint tehát nem csalódott volna?

Az őr kiáltására néhány hajós fölsietett a födélzetre és nyugat felé tekintett.

A kapitány a messzelátóját a nyakára akasztotta, megfogta a főárboc anyakötelét, fölmászott rajta, fölült a sudárfára a vitorla és az árboc érintkező pontjánál és elkezdte vizsgálni a láthatárt.

Az árbocőr nem tévedett. Mintegy hat-hét tengeri mérföldnyi távolságban egy apró szigetféle emelkedett ki és körvonalai árnyékkép gyanánt mutatkoztak a megvilágított égboltozaton. Az ember középmagasságú szirtnek tarthatta volna, amely fölött kénes gőzök gomolyogtak. Ötven évvel később akármelyik tengerész egy távolban elhaladó gőzös füstjének tartotta volna. De 1831-ben alig hitte még valaki, hogy az óceánokon egykor ezek a roppant hajózási gépek fognak mindenfelé szerte kalandozni.

Egyébiránt a kapitánynak csak annyi ideje volt, hogy lásson, nem pedig, hogy egyszersmind gondolkozzék is. A jelzett sziget csaknem mindjárt eltűnt az esti köd homályában. De mindegy... látták, jól látták. E részben semmiféle kétségük se lehetett.

A kapitány visszatért a födélzetre és az ismeretlen, akit ez az esemény fölrázott tompultságából, magához intette őt és így szólt hozzá:

- Nos?

- Igen, kegyelmes úr.

- Szárazföld van előttünk?

- Legalább is egy szigetecske.

- Milyen távolságra?

- Körülbelül hat mérföldnyire nyugatnak.

- Eb a tengeri térkép semmit se jelez abban az irányban?

- Semmit.

- Bizonyos vagy e felől?

- Bizonyos.

- E szerint hát ez egy ismeretlen sziget volna?

- Úgy hiszem.

- Lehetséges-e ez?

- Lehetséges, kegyelmes úr, ha e szigetecske újabb képződmény.

- Újabb képződmény?

- Hajlandó vagyok azt hinni, mert úgy vettem észre, hogy vulkáni gőzökbe van burkolva. Ezen a vidéken a földalatti erők gyakran működésben vannak és tengeralatti kitörésekben nyilvánulnak.

- Bár igazat mondanál, kapitány. Nem is kívánhatnék jobbat ilyen sziklánál, amely hirtelen emelkedett ki a tengerből és valósággal a senki szigete volna...

- Vagy legalább is csak az első elfoglalóé, kegyelmes úr.

- Ez pedig ebben az esetben én volnék.

- Úgy van... Excellenciád volna az.

- Irányozd a hajót egyenesen a sziget felé.

- Egyenesen... de óvatosan, - válaszolta a kapitány. - A hajónk darabokra törhetnék, ha ami lehetséges, szirtek vannak a sziget körül. Azt javaslom, hogy várjuk meg a reggelt és puhatoljuk ki a körülményeket, mielőtt kikötnénk a szigeten.

- Jól van... várjunk... de közeledjünk hozzá.

- Amint parancsolja a kegyelmes úr.

A kapitány úgy cselekedett, amint egy valódi tengerésznek cselekednie kell. Egy hajó se kalandozhat éjjel esetleg sekély vizeken, amelyeket nem ismer. Mikor ismeretlen parthoz közeledik, a mérőónt kell használnia és nem szabad kikötnie éjnek idején.

Őexcellenciája újra visszatért a kabinjába és annyi bizonyos, hogy a szolgája nem lesz kénytelen őt fölkelteni még abban az esetben sem, ha talán álom nehezülne a pilláiba, mert minden bizonnyal meg fog jelenni a födélzeten még napfölkelte előtt.

A kapitány nem akart eltávozni a födélzetről és a fölügyeletet sem akarta a vitorlamesterre bízni. Az éjszaka lassan állt be. A láthatár lassanként összébb-összébb szorult. Az égboltozaton a legutolsó felhőfoszlányok is elhomályosultak. A szellő körülbelül egy óra óta alig lengedezett. A hajósok bevonták az összes vitorlákat, azoknak kivételével, amelyek a kormánylapát erélyes működéséhez és a hajó irányának megtartásához szükségesek voltak.

E közben a csillagok is megjelentek az égen. Északon a Sarkcsillag tűnt fel, mint egy mozdulatlan s gyönge fényű szem, míg ellenben a Göncöl-szekere rudjának hajlásában élénken ragyogott az Arcturus. A Sarkcsillag átellenében a Cassiopeia csillogó kettős V-je tündökölt. Alatta a Capella jelent meg ugyanazon a helyen, ahol tegnap látszott és ahol holnap újra látszani fog négy perccel hamarább. A tenger tükre fölött az a kimondhatatlanul nyomasztó nyugalom uralkodott, amely minden csöndes éjjel tapasztalható.

A kapitány a hajó előrészén állt éppoly mozdulatlanul, mint a csavarókészülék, amelyre támaszkodott. Nem gondolt egyébre annál a pontnál, amelyet alkonyatkor látott. Most kétségei támadtak, - kétségek, amelyeket az éjszaka még makacsabbakká tett. Nem érzékeinek káprázata vett-e rajta erőt? Igaz volt-e, hogy egy új sziget emelkedett ki e helyen a tengerből? Igen... minden bizonnyal. A tenger e részét jól ismerte; hiszen százszor is bekalandozta már... A pontot, amelyen a hajó jelenleg állott, legföljebb egy mérföldnyi különbözettél meghatározta és ezt a pontot a legközelebbi szárazföldektől vagy szigetektől mintegy nyolc vagy tíz mérföldnyi távolság választotta el... De ha nem csalódott, ha ezen a helyen csakugyan új sziget támadt, nem lehetséges-e, hogy valaki már előbb elfoglalta?... Nem tűzte-e ki ott már valamely hajós a lobogóját?... Az angolok, a tengerek e rongyszedői, gyorsan föllelik az olyan szigetet, amely eltéved a tenger országútján és beledobják a puttonyukba!... Vajon nem fog-e egyszerre valamely tűz kigyulladni, amely a birtokbavétel megtörténtét jelentené?... Lehetséges volt, hogy e sziklahalmazt már néhány héttel előbb szülték a hullámok és ez esetben hogyan kerülhette volna ki a tengerészek éles szemét és a hidrográfusok műszereit?...

A kapitány valóban nem tudta, hányadán van; nyugtalan volt és türelmetlenül várta a hajnalt. Egyébiránt semmi se jelezte többé a szigetecske fekvését, még csak gőzök visszfénye sem, amelyek a sziklát környezni látszottak és a láthatárt még inkább elhomályosíthatták volna. A levegőben és a vízen egyaránt egyenlő és egyenletes sötétség uralkodott.

Ezalatt múltak az órák. A földsark fölötti csillagzatok már hátra hagyták az égboltozat tengelye körüli forgásuknak egy negyedrészét. Hajnali négy óra tájban kelet-észak-kelet felé pitymallani kezdett. De a nap még néhány fokkal a láthatár alatt volt. Azonban ennél nagyobb világosságra nem is volt szüksége a tengerésznek, hogy megtalálhassa a jelzett szigetet, ha ugyan csakugyan sziget.

E pillanatban őexcellenciája megjelent a födélzeten és leült a kapitány mellé.

- Nos... a sziget? - kérdezte.

- Íme ott van, kegyelmes úr, - felelé a kapitány és egy sziklahalmazra mutatott, amely körülbelül két tengeri mérföldnyi távolságban emelkedett ki a tengerből.

- Kössünk ki...

- Amint excellenciád parancsolja.

II. FEJEZET

Amely néhány múlhatatlanul szükséges magyarázatot tartalmaz

Ne méltóztassék az olvasó túlságosan csodálkozni azon, ha e fejezet elején Mehemed Ali kezd szerepelni. Bármily nagyfontosságú volt is a híres pasa működése a Levante történetében, ezen elbeszélésben csak egy pillanatra fog fölbukkanni azon - különben kellemetlen - viszonynál fogva, amely a briggen utazó, eddig még ismeretlen egyéniség és az újkori Egyiptom megalapítója közt fennállt.

Azon időtájban Mehemed Ali még nem kísérletté meg Ibrahim fia hadseregének segítségével meghódítani Palesztinát és Szíriát, amelyek Mahmud szultánnak, az európai és ázsiai török birodalom fejedelmének birtokai voltak. Sőt ellenkezőleg, a szultán és a pasa jó barátok voltak, mivel emez segített amannak megfékezni Moreát és leverni a kis görög királyság függetlenségi törekvéseit.

Mehemed Ali és Ibrahim néhány évig csöndesen viselték magukat a pasalikjaikban. De a hűbéri viszony, mely őket a Porta egyszerű alattvalóivá tette, kétségkívül nagyon súlyosan nehezült a becsvágyukra és csak a kedvező alkalmat lesték, hogy széttépjék a kötelékeket, amelyek századok óta nagyon szorosra voltak fűzve.

Egyiptomban akkoriban egy ember élt, akinek nemzedékek hosszú során át fölszaporodott vagyona az egész országban a legtekintélyesebbek közé tartozott. Ez az ember Kairóban lakott, Kamilk pasának hívták és ugyanaz volt, akit a brigg kapitánya kegyelmes úrnak címezett.

Kamilk pasa tanult ember volt, igen szerette a számtani tudományokat s azok gyakorlati alkalmazását, sőt képtelenségeit is. De megcsontosodott keleti ember lévén, mindenekelőtt ozmán volt mindamellett, hogy Egyiptomban született. Azért is belátván, hogy nyugati Európának a kelet népei leigázására irányzott törekvéseit hathatósabban akadályozhatná Mahmud szultán, mint Mehemed Ali mellett, szívvel-lélekkel csatlakozott a küzdelemhez. 1780-ban katonai családból született, alig húsz éves korában a Djezzar hadseregébe lépett és vitézsége által csakhamar elnyerte a pasa címet és rangot. 1799-ben százszor is kockáztatta a szabadságát, a vagyonát, sőt az életét is, folyvást harcolván a franciák ellen, akiknek Bonaparte fővezérsége alatt Kleber, Regnier, Lannes, Bon és Murát voltak a parancsnokai. Az El-Arisch melletti csata után hadifogságba került, de kiszabadulhatott volna, ha írásbelileg kötelezi magát, hogy nem fog többé fegyvert a franciák ellen. Azonban el lévén szánva mindvégig harcolni, számítván a szerencse valószínűtlen fordulatára s makacs lévén eszméiben éppúgy, mint cselekedeteiben, vonakodott e kötelezettség elvállalásától. Végre sikerült megszöknie és még elkeseredettebben vett részt a két népfaj összeütközéseiben.

El volt szánva, hogy élete végéig védelmezi az ottomán terület épségét.

Jaffa bevétele után azok közé tartozott, akik fogságba kerültek, de akiknek meg volt ígérve, hogy nem fognak halállal bűnhődni. Mikor a foglyokat, szám szerint négyezerét, legnagyobbrészt albánokat és arnautákat a francia fővezér elé vitték, Bonaparte, akit a hadifoglyok nagy száma nagy zavarba ejtett, tudta, hogy ha e merész katonákat hazaküldi, ezek csak a St. Jean d’acrei pasa helyőrségét fogják erősbíteni. Ennélfogva, mivel egyike volt azon hadvezéreknek és hódítóknak, akik semmitől sem rettennek vissza, parancsot adott, hogy lőjék főbe valamennyit.

Ezúttal nem kínálták meg őket, mint annak idején az el-arischi hadifoglyokat, a szabadsággal, azon kikötés mellett, hogy nem fognak többé harcolni a franciák ellen. Nem! halálra ítéltettek mindnyájan. Elhulltak valamennyien a tengerparton és azokat, akiket a golyók meg nem öltek, később egyenkint lőtték le a part hosszában.

Kamilk pasának nem az volt a rendeltetése, hogy itt és ily módon vesszen el. Találkoztak emberek, franciák, akik - és ez becsületükre válik - undorodtak a borzasztó mészárlástól, amelyet talán a háború érdekei tettek szükségessé. Ezeknek a derék embereknek sikerült néhány foglyot megmenteniük. Egyik közülük, egy hajós a kereskedelmi tengerészet személyzetéből, éjjel a szirtek közt járkálván, amelyeken még esetleg néhány szerencsétlen sebesült kínlódhatott, megtalálta és fölszedte a súlyosan megsebesült Kamilk pasát, elvitte magával egy biztos rejtekhelyre, ott ápolta és meggyógyította. Lehet-e valaha elfeledni ilyen szolgálatot? Hogyan és mily körülmények közt hálálta azt meg a pasa, - ez lesz a jelen különös és igaz történet tárgya.

Szóval, Kamilk pasa három hónap múlva ismét talpon volt.

Bonaparte hadjárata St.-Jean-d’Acre előtt meghiúsult. A török hadsereg Abdallah damaszkuszi pasa vezérlete alatt április 4-én átkelt a Jordánon, Sydney-Smith angol hajóraja pedig a szíriai vizeken cirkált. Noha Bonaparte előre küldte a Kléber hadosztályát Junot vezérlete alatt, noha ő maga is megjelent a hadműveletek színhelyén és a törököket a mont-thabori csatában tönkreverte, mégis elkésve érkezett már újabban St. Jean d’Acre elé. Időközben tizenkétezer főnyi segédcsapat érkezett az ostromlottak megmentésére. A pestis szintén kiütött az ostromlók táborában és Bonaparte május 20-án elhatározta, hogy fölhagy az ostrommal.

Kamilk pasa ekkor azt hitte, hogy kockáztathatja a visszatérést Szíriába. A még mindig izgatottan háborgó Egyiptomba visszatérni a legnagyobb oktalanság lett volna.

Várni kellett tehát és Kamilk pasa várt is öt álló esztendeig. Nagy vagyona lehetővé tette, hogy kénye-kedve szerint élhessen ama különböző tartományokban, amelyekre az egyiptomiak mohó hódításvágya még nem terjedt ki. Ezen évek alatt lépett föl a történelem színpadán egy egyszerű aga fia, aki vitézsége által már 1799-ben föltűnt az abukiri csatában. Mehemed Ali volt ez, akinek a tekintélye annyira növekedett, hogy sikerült a mamelukokat lázadásra bírnia Khozrev pasa kormányzó és a saját főnökük ellen, elkergetni Kursidot, Khozrev utódját és magát 1806-ban kikiáltatni alkirállyá a porta beleegyezésével.

Djezzar, a Kamilk pasa pártfogója, meghalt. Kamilk elhagyatva és elszigetelve érezte magát és azt hitte, hogy most már minden kockázat nélkül visszatérhet Kairóba.

Akkoriban huszonkét éves volt és újabb örökségek révén Egyiptom leggazdagabb emberei közé tartozott. Legcsekélyebb hajlama sem volt a nősülésre; nagyon kevéssé közlékeny jelleménél fogva szerette a visszavonult életet, de egyszersmind nagyon szerette a katonai pályát is. Mindaddig tehát, míg alkalma nyílnék a képességei értékesítésére, hosszú és távoli utazásokban akarta érvényesíteni korának természetes tevékenységét.

De mivel Kamilk pasának nem voltak egyenes örökösei, kire fog szállni e roppant vagyon? Nem voltak-e oldalági rokonai, akik utána örökölhetnének?

Bizonyos Murád, aki 1786-ban született, unokatestvére volt. A két unokatestvér ellenkező politikai elveket vallott és így nem érintkezett egymással, noha mindketten Kairóban laktak. Kamilk pasa híve volt az ottomán érdekeknek és hűségét, mint láttuk, tettleg is bebizonyította. Murád szóval és tettel az ottomán befolyás ellen küzdött és csakhamar Mehemed Ali leghevesebb vérű tanácsadója lett a Mahmud szultán elleni vállalkozásokban.

Murád tehát, a Kamilk pasa egyetlen rokona, aki éppoly szegény volt, mint amilyen gazdag amaz, csak kibékülés esetén számíthatott volna unokatestvére vagyonára. A kibékülés azonban nem jött létre. Sőt ellenkezőleg, az ellenségeskedés, sőt a gyűlölet és az erőszakosságok még inkább kiszélesítették a szakadást a család két utolsó élő tagja közt.

1806-tól 1824-ig, tehát tizennyolc évig, semmiféle külháború se zavarta meg Mehemed Ali uralkodását. Azonban folyvást küzdenie kellett egykori cimboráival, akiknek a trónját köszönhette, - a mamelukok növekvő befolyása és veszélyes üzelmei ellen. Egy általános mészárlás, amely 1811-ben az egész Egyiptom területére kiterjedt, megszabadná őt ezen alkalmatlan seregtől. Azóta hosszú évekig nyugalmat élvezett az alkirály, aki igen jó viszonyban állt a portával, legalább színleg, mert a szultán gyanakodott a hűbéresére és nem ok nélkül.

Kamilk pasának sokszor kellett éreznie Murád rosszindulatát. Az utóbbi az alkirály vonzalmára támaszkodván, nem szűnt meg az urát fölizgatni gazdag rokona ellen. Folyvást emlegette, hogy Kamilk a törökök barátja, Mahmud párthíve, akinek ügyéért a vérét is ontotta... Szerinte Kamilk gyanús ember volt... talán kém, akit szemmel kell tartani... Ez a roppant vagyon egy kézben egyesítve veszélyessé is válhatnék... Szóval, minden képzelhetőt elmondott, amivel egy elvtelen és lelkiismeretlen uralkodó kincsszomját föl lehet izgatni.

Kamilk pasa mindezzel nem törődött. Visszavonulva élt Kairóban és nehéz lett volna oly kelepcét vetni neki, amelybe belebotoljék. Valahányszor Egyiptomot elhagyta, mindannyiszor hosszú útra kelt és egy hajón, mely az ő tulajdona volt és a nála öt évvel ifjabb és iránta föltétlenül hű Zo kapitány parancsa alatt állt, bejárta Európa és Ázsia tengereit, egyelőre céltalannak tartván életét, melynek fő vonása büszke közöny volt az egész emberiség iránt.

Ezzel kapcsolatban még az a kérdés is fölmerülhet, vajon megfeledkezett-e arról a hajósról, aki életét a Bonaparte által elrendelt kivégzések után megmentette? Hogy megfeledkezett-e?... bizonnyal nem. Ily szolgálatokat nem lehet elfeledni. De vajon e szolgálat elnyerte-e már a jutalmát? Ez nem látszott valószínűnek. Avagy talán később szándékozott Kamilk a háláját tanúsítani és csak az alkalmat várta, mikor valamelyik tengeri kirándulásában a francia vizekre jut?... Ki tudta volna ezt megmondani?

Egyébiránt Kamilk 1822 táján nem titkolhatta el többé maga előtt, hogy nagyon gyanakodnak rá és hogy Kairóban való tartózkodásai alkalmával szigorú fölügyelet alatt áll. Az alkirály több rendbeli tervezett utazásait betiltotta. Unokatestvérének folytonos izgatásai következtében szabadsága komolyan veszélyeztetve volt.

Murád 1828-ban megnősült, de oly körülmények közt, amelyek nem voltak alkalmasak arra, hogy neki magas állást biztosítsanak. Egy fiatal fellah leányt, csaknem rabszolganőt vett nőül. Nem lehet tehát csodálkozni, hogy folytatni akarta alattomos üzelmeit, amelyeknek segélyével Kamilk pasa állását megingatni igyekezett, kizsákmányolván befolyását, amellyel Mehemed Alinál és fiánál, Ibrahimnál bírt.

Különben Egyiptomban nemsokára oly időszak következett be, amelyben az egyiptomi fegyverek ismét fényesen tündökölhettek. 1824-ben Görögország föllázadt Mahmud ellen és a szultán fölszólította hűbéresét, hogy legyen segítségére a lázadás elnyomásában. Ibrahim százhúsz vitorlás hajóhaddal elindult Morea felé, ahol partra is szállt.

Kamilk pasának tehát alkalma nyílt életét kissé érdekesebbé tenni; újra megedzeni magát a húsz év óta abbahagyott veszélyes kalandok közepette és pedig annál nagyobb hévvel, mert hiszen a porta jogainak védelméről volt szó, amelyeket a peloponnészoszi forradalom veszéllyel fenyegetett.

Fölajánlotta szolgálatát Ibrahim hadseregében. Visszautasították. Szolgálni akart, mint tiszt, a szultán hadseregében. Visszautasították, - és ez nem azon emberek végzetes befolyásának az eredménye volt-e, akiknek érdekében állt, hogy el ne bocsássák szem elől a milliomos rokont?

A görögök függetlenségi harca ezúttal a hősies nemzet javára dőlt el. Három év múltán, melyek alatt Ibrahim csapatai embertelenül üldözték őket, az egyesült francia, angol és orosz hajóhadak megsemmisítették a török flottát Navarinnál 1827-ben és Mehemed Ali kénytelen volt visszaparancsolni Egyiptomba hajóit és a hadseregét. Ibrahim tehát visszatért Kairóba, Murádtól kísérve, aki szintén részt vett a peloponnészoszi hadjáratban.

E naptól fogva Kamilk pasa helyzete rosszabbra fordult. Murád gyűlölete annál inkább fokozódott, mivel 1829 elején egy fia született a fellah leánnyal kötött házasságából. A család szaporodott, de a vagyon nem. Szüksége volt tehát, hogy az unokatestvére vagyonát valahogy megkaparítsa. Az alkirály nem fog vonakodni ettől a jogfosztástól. Ilyen dolgok már történtek Egyiptomban és történni fognak ezentúl is, nemcsak ott, hanem kevésbé keleties műveltségű országokban is.

Kérjük az olvasót, szíveskedjék emlékezetében tartani, hogy Murád fia a Szauk nevet kapta.

A dolgok ily állása mellett Kamilk pasa látta, hogy rá nézve nem marad egyéb hátra, mint összeszedni vagyonát, amely legnagyobbrészt gyémántokból és egyéb drágakövekből állt és mindenestől elhagyni Egyiptomot. Ez meg is történt, éppoly óvatossággal, mint ügyességgel, néhány Alexandriában lakó külföldi segítségével, akikkel Kamilk a szándékát közölte. Bizalmában nem csalódott és az útra kelés a legnagyobb titokban hajtatott végre. Kik voltak és milyen nemzetbeliek ezek a külföldiek, azt egyedül csak Kamilk pasa tudta.

Három vasabroncsos és kettős burkolatú hordó, amelyek a spanyol borok tartására használt hordókhoz hasonlítottak, elég volt a kincsek elhelyezésére. A hordókat titokban egy nápolyi hajóra szállították és a tulajdonosuknak is sikerült Zo kapitány kíséretében ugyanarra a hajóra szállnia, miután százféle veszélyt szerencsésen elkerült, mert Kairótól Alexandriáig kémek voltak a nyomában és az utóbbi városban is fölügyelet alatt állt a megérkezése óta.

Öt nap múlva a nápolyi hajóról kiszállt Latakiában és onnét Aleppóba ment, amelyet jövő lakhelyéül választott. Vajon Szíriában, hol egykori tábornoka, Abdallah, a St. Jean-d’acrei pasa pártfogása alatt állt, volt-e oka félni Murádtól? Bármily vakmerő volt is Mehemed Ali, hogyan keríthette volna őt kézre abban a tartományban, amelyre a fényes porta mindenható joghatósága terjedt ki?

És a dolog mégis lehetségessé vált.

Ugyanezen évben - 1880-ban - Mehemed Ali megszakította az összeköttetéseit a szultánnal. Széttépni a hűbéri köteléket, amely őt Mahmudhoz kapcsolta, Szíriát bekebelezni egyiptomi birtokaiba, sőt talán elfoglalni az ottomán birodalom trónját, e reményeket az alkirály nagyravágyása nem tartotta utolérhetetleneknek.

Ürügyet találni nem volt nehéz.

A Mehemed Ali hivatalnokai által zsarnoki módon elnyomott és kizsákmányolt fellahk közül sokan Szíriában kerestek menhelyet, ahol Abdallah megígérte nekik a pártfogását. Az alkirály e szegény emberek kiadatását követelte. A St. Jean-d’acrei pasa megtagadta e követelés teljesítését. Mehemed Ali fölhatalmazást kért a szultántól arra, hogy Abdallaht fegyveres erővel kényszeríthesse. Mahmud azt felelte, hogy a fellahk török alattvalók lévén, Abdallah nem tartozik őket kiszolgáltatni az egyiptomi alkirálynak. De rövid idő múlva biztosítani akarván Mehemed Ali segítségét, vagy legalább semlegességét a legutóbb föllázadt skutarii pasa elleni küzdelmében, megadta a kért fölhatalmazást.

Különböző körülmények, többek közt a kolera kitörése a Levante kikötőiben, meglehetősen késleltették Ibrahim elindulását, harminckétezer emberből és huszonkét hadihajóból álló hadseregének élén. Kamilk pasának tehát ideje volt gondolkozni a veszélyről, amelyet az egyiptomiak megjelenése Szíriában a fejére zúdíthat.

Okos dolog lenne-e Aleppóban maradni akkor, mikor Ibrahim hadserege Szíriát elárasztani készült? Igaz, hogy a hadjárat csak a St. Jean-d’acrei pasa ellen indult. De vajon az alkirály meg fogja állítani győzelmes hadseregét Abdallah letétele után? Nagyravágyása be fogja-e érni egyetlen bűnös megfenyítésével? Nem fogja-e fölhasználni az alkalmat, Szíria meghódítására, amely vágyainak állandó tárgya volt? És St. Jean d’Acre után nem fogják-e Ibrahim katonái Damaszkuszt, Szidont és Aleppót is fenyegetni? Ettől legalább is nagyon lehetett tartani.

Kamilk pasa ezúttal véglegesen határozott. Nem őt akarták kézre keríteni, hanem főleg a vagyonát, amelyre Murád áhítozott és amelyet tőle el akart ragadni, ha mindjárt nagy részét át kellene is engednie az alkirálynak. Nos hát a vagyont el kellett tüntetni, el kellett rejteni oly helyre, amelyet senki se fedezhet föl. Aztán be kellett várni az eseményeket, akár arra szánja el magát Kamilk pasa, hogy elhagyja végképp a Keletet, amelyet annyira szeretett, akár pedig a nyugalom és biztonság annyira helyreálljon Szíriában, hogy kincseit visszavihesse e tartományba a rejtekhelyükről.

Zo kapitány helyeselte Kamilk pasa tervét és vállalkozott annak megvalósítására, úgy, hogy a titok sohase födöztethessék föl. Megvásároltak egy brigget. A legénységet teljesen különböző elemekből állították össze, amelyeket még a nemzetiség közössége se fűzött egymáshoz. A hordókat anélkül szállították a hajóra, hogy a tartalmukat bárki sejthette volna. A hajó, amelyen Kamilk pasa is elhelyezkedett, április 13-án indult el a latakiai kikötőből.

Mint tudjuk, Kamilk pasa oly szigetet akart felfedezni, amelynek fekvését kívüli és Zo kapitányon kívül senki se ismerje. Szükséges volt tehát, hogy a legénység ne tájékozhassa magát a hajó útiránya felől. Ehhez képest járt el Zo kapitány és tizenöt hónap óta folyvást változtatta a hajó útját. Vajon elhagyta-e a Közép-tengert és ha elhagyta, visszatért-e oda megint? Bejárta-e a régi szárazföld egyéb tengereit? Csakugyan Európában volt-e az újonnan felfedezett sziklaszirt? Annyi bizonyos, hogy a brigg egymás után nagyon különböző égövek alatt kalandozott és hogy a legjobb hajós se tudta volna megmondani, hol járt jelenleg. Több évre el lévén látva élelmiszerekkel, sohasem kötött ki, csupán olyankor, amikor a vízkészletet kellett megújítania, de amint ez megtörtént, azonnal tovább indult és csupán Zo kapitány tudta, hogy hol állomásoztak néhány óráig.

Már elmondtuk, hogy Kamilk pasának sokáig kellett utaznia, míg megtalálta a céljára alkalmas szigetet és azt is elbeszéltük, hogy éppen akkor tűnt föl az oly fáradhatatlanul keresett sziklaszirt, mikor elhatározta, hogy kincseit a tengerbe dobja.

E dolgoknak Egyiptom és Szíria történelmével való kapcsolatát szükséges volt elmondanunk. Ezentúl alig lesz erről szó többé. Az elbeszélés kalandosabb fordulatot fog venni, mint kezdetben hinni lehetett volna. De biztos alapra kellett támaszkodnunk és ezt tette, vagyis legalább ezt kísérletté meg a szerző.

III. FEJEZET

Amelyben az ismeretlen sziget átalakul
feltörhetetlen kincses szekrénnyé

Zo kapitány kiadta parancsait a kormányosnak. Aztán bevonatott néhány vitorlát, úgy, hogy teljesen ura lehessen a hajója mozdulatainak. Északkelet felől könnyed hajnali szellő lengett és a brigg könnyűszerrel közeledhetett a szigetecskéhez. Ha a tenger hullámosabbá lenne, a szirtek alatt biztos menhelyet találna a hullámcsapás ellen. Mialatt Kamilk pasa, a hajó párkányára támaszkodva, figyelmesen nézett maga elé, a kapitány a hajó előrészén ügyes tengerészhez méltóan vezényelte a brigget a szirtek közt, amelyeknek fekvését jelezte a tenger térképe.

Valóban, itt rejtőzött a veszély. E csöndes, hullámtörés nélküli víz alatt nehéz észrevenni a szirteket, amelyek csaknem a víz tükréig emelkednek. Semmiféle nyom se jelezte a hajózható csatornát. Úgy látszott, mintha nagyon könnyű volna a sziget partjaihoz eljutni, mert a közelében semmiféle szirt se mutatkozott. A vitorlamester, aki a mércét kivetette, nem vett észre hirtelen talajemelkedést.

Elmondjuk, milyennek látszott a szigetecske körülbelül egy tengeri mérföldnyi távolságból, hajnalkor, midőn a napkeletről nyugatnak világította meg, kiemelkedvén a ködpárák közül, amelyek napkeltekor elhomályosították.

Csakugyan csak szigetecske volt és semmi egyéb, amelynek birtokára igényt támasztani egyetlen hatalmasságnak se jutott volna eszébe, kivéve természetesen a kapzsi Angolországot. És azt, hogy e sziklahalmazt a geográfusok még nem ismerték és hogy az a tengeri térképeken még nem szerepelhetett, leginkább bizonyítja ama tény, hogy az angolok még nem alakították át egy második Gibraltárrá, amely a tenger e része fölött uralkodnék. A szigetecske a rendes tengeri közlekedési utaktól kétségkívül távol feküdt és csak a legutóbbi időkben keletkezett.

Általános alakjára nézve, meglehetős egyenletes fennsík volt, amelynek körülbelül háromszáz ölnyi kerülete százötven öl hosszúságú és hatvan-nyolcvan öl szélességű szabálytalan ellipszist képezett. Nem azon egymásra tornyosult sziklahalmazok közé tartozott, amelyek dacolni látszanak az egyensúly törvényeivel.

Kétségtelen, hogy a föld kérgének lassú és fokozatos emelkedése következtében keletkezett. A partjain nem voltak kisebb- nagyobb mértékben mély öblöcskék vagy beszögellések. Legkevésbé hasonlított ama kagylókhoz, amelyekre a természet a szeszélyének ezerféle fantáziáját pazarolja, hanem inkább egy osztriga vagy egy teknősbéka teknőjéhez és a közepe felé magasabbra domborodott, annyira, hogy legmagasabb pontja mintegy százötven lábnyira volt a tenger színe fölött.

Fának, növényzet nyomainak, emberi lakhelynek árnyéka se volt e szigetecskén, amelyen - ez iránt egy pillanatig se foroghatott fönn kétség - senki se lakott és nem is lakhatott. Senki által sem ismert fekvésénél és teljes kopárságánál fogva Kamilk pasa nem is találhatott volna alkalmasabb helyet ennél, hogy teljes legyen a biztonsága és sérthetetlen a titka annak a letétnek, amelyet itt elhelyezni szándékozott.

- Az ember szinte azt hinné, hogy a természet külön és egyenesen erre a célra alkotta! - kiáltott fel Zo kapitány.

E közben a brigg folyvást lassan előre haladt, csökkentve a vitorlázatát. Végre, mikor már csak egy fonalnyira volt a parttól, elhangzott a parancs a horgonyvetésre. A horgony azonnal elsüllyedt és huszonnyolc ölnyi mélységben érte el a tenger fenekét. Amint látható, a sziklás tömeg lejtői rendkívül megközelíthetők voltak, legalább ezen az oldalon. A hajó még közelebb férhetett volna hozzá, sőt talán ki is köthetett volna a parton, anélkül, hogy feneket érne. De minden esetre célszerűbb volt ily távolságban maradni tőle.

Mikor a brigget a horgony megállította, a vitorlamester bevonatta az utolsó vitorlákat is, a kapitány pedig a következő kérdést intézte Kamilk pasához:

- Fölszereltessem a nagy csónakot, kegyelmes úr?

- Nem, csak a kis csónak álljon rendelkezésünkre. Mindenekelőtt csak azt akarom, hogy mi ketten szálljunk partra.

- Amint excellenciád parancsolja.

A legközelebbi pillanatban a kapitány két hosszú evezőlapáttal fölfegyverezve a csónak elején, Kamilk pasa pedig a hátulján ült. Néhány perc múlva a kis csónak kikötött egy kis előszögelő pont mögött. Zo kapitány a csónakot egy sziklarepedésben jól megerősítette. Őexcellenciája partra szállt és birtokába vette a szigetecskét.

Ez alkalommal nem tűztek ki lobogót, ágyút sem sütöttek el. Nem valamely állam ténykedett, mint első foglaló, hanem egy magános ember kötött ki a szigetecskén azzal a szándékkal, hogy azt három vagy négy óra múlva ismét elhagyja.

Kamilk pasa és Zo kapitány azonnal észrevették, hogy a sziget sziklái nem nyugodtak homokos alapon, hanem egyenesen a tengerből emelkedtek ki ötven-hatvan foknyi hajlással. Kétségtelen volt tehát, hogy a tengeralatti talaj fölemelkedése következtében képződött.

Szemleútjukat a sziget megkerülésével kezdték és lábaik minden emberi nyomtól menten maradt jegecedett kvarcot tapodtak. A sziget partját a sós hullámok még sehol se rongálták meg. A fölszínen nem látszott egyéb cseppfolyó anyag ama víznél, amely a legutóbbi esőzések óta meg-megmaradt néhány keskeny posvány fenekén. Növényzet még tengeri és egyéb mohák alakjában se mutatkozott, amelyek elég szaporák és erősek arra, hogy a sziklákon is tenyésszenek, amelyekre a szél néhány termő csirát sodort. Kagylók se látszottak sehol, sem élő, se holt állapotban, ami valóban sajátszerű volt. Itt-ott madárhulladék látszott, amelyet a goélandok és sirályok hagytak hátra, az állatvilág egyedüli képviselői e vidéken.

Kamilk pasa és Zo kapitány, miután a szigetet körül járták, fölmentek a középen kiemelkedő domborulatra. Sehol se volt nyoma annak, hogy akár régebben, akár a közelmúltban valaki járt volna itt. Mocsoktalan tisztaság uralkodott mindenütt.

A dombtetőre fölérkezvén, körülbelül százötven láb magasságban voltak a tenger színe fölött. Itt letelepedtek egymás mellé és kíváncsian vették szemügyre a láthatárt.

A végtelen víztükörből, amely a napsugaraktól csillogott, sehol sem emelkedett ki szárazföld. A szigetecske tehát nem tartozott semmiféle szigetcsoporthoz, amilyenek több tengeren előfordulnak. A tenger e részén egyetlen hegycsúcs se látszott. Zo kapitány a szemére illesztett látcsövön át hasztalan keresett vitorlát a roppant kiterjedésű láthatáron. A tenger teljesen néptelen volt e pillanatban és a sziget közelében horgonyzó hajó nem forgott abban a veszélyben, hogy valaki észrevegye azon öt vagy hat óra alatt, míg itt horgonyozni fog.

- Tökéletes szabatossággal ismered azt a pontot, ahol ma, szeptember 9-én vagyunk? - kérdezte Kamilk pasa.

- Kétségtelen szabatossággal, kegyelmes úr, - felelé Zo kapitány. De nagyobb biztonság okáért még egyszer meg fogom állapítani.

- Ez valóban szükséges lesz. De hogyan lehet megmagyarázni, hogy ez a kis sziget nincs jelezve a térképeken?

- Véleményem szerint annak lehet ezt tulajdonítani, hogy csak a legutóbbi időkben képződött, kegyelmes úr. Minden esetre megnyugtathatja excellenciádat az a tény, hogy nincs jelezve a tengeri térképeken és hogy biztosan meg fogjuk találni ugyanezen a helyen, mikor excellenciádnak méltóztatni fog ide visszatérni.

- Igen, majd mikor a zavargós idők véget érnek! Mit bánom én, ha ezek a kincsek akár hosszú évekig el lesznek is ásva e sziklák alatt? Nem lesznek-e itt nagyobb biztonságban, mint aleppói házamban? Ide sem az alkirály vagy a fia, Ibrahim, sem az a gyalázatos Murád nem jöhetnek, hogy elrabolják tőlem. Inkább a tengerbe dobattam volna, hogysem a Murád kezeibe kerüljenek.

- Ez mindenesetre sajnálatos kényszerűség lett volna, - felelte Zo kapitány, - mert a tenger nem adja vissza, amit egyszer rábíztak. Nagy szerencse tehát, hogy felfedeztük ezt a szigetecskét, amely excellenciád kincseit híven meg fogja őrizni és érintetlenül vissza is fogja adni.

- Jer - mondta Kamilk pasa és fölkelt a helyéről. - Nem szabad elodáznunk a teendőinket és jobb szeretem, ha a hajónkat senki se látja meg ezen a vidéken.

- Szolgálatára állok, kegyelmes úr!

- Senki se tudja a hajón, hogy hol vagyunk?

- Biztosítom excellenciádat, hogy senki se tudja.

- Sem azt, hogy melyik tengeren járunk?

- Még azt sem, hogy ez a tenger az ó-világhoz tartozik-e vagy az újhoz. Tizenöt hónap óta kalandozunk az óceánokon és egy hajó tizenöt hónap alatt nagy távolságokat bejárhat a szárazföldek közt.

Kamilk pasa és Zo kapitány lementek a part azon pontjához, ahol a kis csónak várt rájuk.

Mielőtt beszálltak volna, a kapitány így szólt:

- Azt parancsolja excellenciád, hogy mihelyt a dolgunkat befejeztük, Szíria felé irányozzuk utunkat?

- Nem, ezt nem szándékozom tenni. Mielőtt Aleppóba visszatérnék, bevárom, míg Ibrahim katonái kiürítik a tartományt és a nyugalom ismét helyreáll Mahmud uralma alatt.

- Nem gondolja excellenciád, hogy az alkirály Szíriát a saját birtokaihoz kapcsolhassa?

- Nem! a prófétára mondom, hogy nem! - kiáltotta Kamilk pasa, aki e föltevés hallatára elvesztette szokott hidegvérűségét. - Lehetséges, - mert Allah útjai kiszámíthatatlanok, - hogy bizonyos időre, amelynek végét elérni remélem, Szíria be fog kebeleztetni Mehemed Ali birtokaiba! De hogy vissza ne kerüljön többé a szultán uralma alá, azt Allah nem fogja megengedni!

- Hol szándékozik excellenciád menhelyet keresni, miután e vidéket elhagytuk?

- Sehol se, Zo kapitány, sehol se! Miután a kincseim e sziget sziklái közt biztonságban lesznek, hadd maradjanak itt. Mi pedig, kapitány, tovább fogunk hajókázni ezentúl is, amint már oly régóta hajóztunk együtt.

- Amint excellenciád parancsolja.

Néhány perc múlva Kamilk pasa és Zo kapitány ismét a hajójukon voltak.

Kilenc óra tájban a kapitány megállapította a sziget hosszúsági fekvését; délben, mikor a nap a délkört eléri, meg fogja állapítani a szélességi pontot a lehető legszabatosabban. Aztán parancsot adott, hogy a nagy csónakot fölszereljék és abban elhelyezzék a három hordót, az elrejtésükhöz szükséges eszközökkel, csákányokkal, fejszékkel, kalapácsokkal, cementtel stb.

Délelőtti tíz óra előtt minden készen állt. A csónakban hat matróz helyezkedett el, akiknek sejtelmük se volt arról, mit tartalmaz a három hordó és miért fogják elásni a sziget sziklái közt. De ez nem tartozott rájuk és nem is ébresztette föl kíváncsiságukat. Megszokták az engedelmességet és valódi gépek voltak, amelyek működtek, anélkül, hogy a dolgok miértje felől tudakozódtak volna.

Kamilk pasa és Zo kapitány a csónak hátulsó részén foglaltak helyet és néhány evezőcsapás után kikötöttek a szigeten.

Mindenekelőtt ki kellett választani az alkalmas helyet, nem nagyon közel a parthoz, amelyek ki voltak téve a hatalmas hullámcsapásoknak a napéjegyenlőségi viharok alkalmával, se nagyon magasan, hogy elkerültessék a sziklaszakadás veszélye. Legalkalmasabb helynek látszott egy meredek szikla töve, a szigetecske délkeleti oldalán.

A matrózok Zo kapitány parancsára, partra szállították a három hordót, valamint eszközeiket és elmentek vele a kiszemelt helyre, ahol azonnal elkezdték vágni a sziklákat.

Nehéz munka volt. A jegecedett kvarc nagyon kemény anyag. A matrózok a csákányütések következtében kiröpülő sziklaforgácsot gondosan összegyűjtötték, hogy kitöltsék vele az üreget, miután a hordókat abban elhelyezték. Több mint egy órai munkába került, míg sikerült kivágniuk egy öt-hat lábnyi mélységű és ugyanily szélességű üreget, egy valóságos sírt, amelyben egy halott álmát sohase háborgatta volna a legdühöngőbb vihar se.

Kamilk pasa leült oldalt. Szemei elmerengtek a messzeségbe, elméjét valamely fájdalmas gondolat gyötörte. Talán a fölött tűnődött, vajon nem volna-e jobb, ha ő is lefeküdnék ide a kincsei mellé és aludná az örökkévalóság álmát?... És valóban, hol találhatna biztosabb menhelyet az emberek igaztalansága és hűtlensége ellen?

Mihelyt a hordókat elhelyezték az üregben, Kamilk pasa odament és egy utolsó pillantást vetett rájuk. Oly különös volt a magatartása, hogy Zo kapitány azt hitte, hogy a kiadott parancsot vissza fogja venni, a határozatát meg fogja másítani és ismét a tengerre száll, a kincseivel együtt.

Nem tette... ellenkezőleg a kezének egy intésével utasította a hajósokat a megkezdett munka folytatására. A kapitány ekkor a hordók közt levő hézagokat kitömette kvarcdarabokkal, amelyek vízálló mészoldatban voltak áztatva. Ez az anyag csakhamar éppoly keménnyé lett, mint a sziget sziklái. Végre a cementtel egymáshoz ragasztott kövekkel betömette az üreget a föld színéig. Ha majd az esőzések és viharok végig söprötték az egész talajt, lehetetlen lesz felfedezni a helyet, ahol a kincs el van rejtve.

Mindazonáltal szükséges volt egy eltörülhetetlen jel által megismerhetővé tenni az üreget, hogy a tulajdonosa annak idején rátalálhasson. Ennélfogva a vitorlamester az üreg mögött fölemelkedő szikla falára bevéste a következő monogramot:

ꞰK

Ez a monogram a Kamilk pasa nevének első és utolsó «K» betűit ábrázolta. A pasa maga is ezt szokta használni aláírás gyanánt.

Semmi szükség se volt tovább időzni a szigeten. A kincs biztos helyen nyugodott. Ki tudná azt itt felfedezni? Ha Kamilk pasa és Zo kapitány ezt a titkot a sírba viszik, akár a világ vége is elérkezhetik, anélkül, hogy azt valaki elárulhatná.

A vitorlamester visszatért embereivel a hajóra. Őexcellenciája és Zo kapitány pedig leültek a sziget egyik sziklájára. Néhány perc múlva eljött értük a csónak és átszállította őket is a briggre.

Háromnegyed volt tizenkettőre. Az égen egyetlen felhőcske se látható. Mikor a nap a délkörre ért, Zo kapitány a lehető legpontosabban megállapította és följegyezte a sziget földrajzi szélességi fekvését.

Munkáját befejezvén, éppen a fedélzetre készült fölmenni, mikor a kabin ajtaja kinyílt és Kamilk pasa belépett.

- Készen vagy a számításoddal?... - kérdezte.

- Készen vagyok, kegyelmes úr.

- Add ide.

A kapitány átnyújtotta neki a papírlapot, amelyre a számításait fölírta.

Kamilk pasa figyelmesen olvasta a jegyzeteket, mintha a sziget fekvését be akarta volna vésni az emlékezetébe.

- Ezt a papírlapot gondosan meg fogod őrizni, mondta a kapitánynak. De, ami a hajónaplót illeti, amelyben utunkat tizenöt hónap óta szorgalmasan följegyezted...

- Ez a hajónapló soha senkinek se fog a kezébe kerülni, kegyelmes úr.

- Hogy eziránt teljesen nyugodtak lehessünk, azonnal meg fogod semmisíteni.

- Amint excellenciád parancsolja.

Zo kapitány elővette a naplót, amelybe a hajóút iránya a különböző tengereken be volt írva, a lapokat egyenkint kiszedegette, eltépte és a darabjaikat egymás után elégette egy gyertya lángjánál.

Aztán Kamilk pasával együtt visszatért a födélzetre és a brigg még néhány óráig a sziget előtt horgonyzott.

Délután öt óra tájban a nyugati láthatáron felhők kezdtek tornyosulni. Keskeny hézagjaik körül a lenyugvó nap sugárnyalábokat lövellt, amelyek megaranyozták a tenger tükrét.

Zo kapitány, mint tapasztalt tengerész a fejét csóválta, mint akinek az időjárás állapota nem igen tetszik.

- Kegyelmes úr - szólt, - e sűrű felhők erős szelet rejtenek magukban, talán éjszaka zivatar lesz... Ez a sziget semmiféle biztos menhelyet se nyújt és mielőtt nagyon besötétednék, talán tíz mérföldet is haladhatnánk a szél irányában.

- Itt többé semmi dolgunk nincs, kapitány - válaszolta Kamilk pasa.

- Akkor hát induljunk.

- Nincs szükséged rá, hogy még egyszer megállapítsd a sziget földrajzi fekvését mind a két irányban?

- Nincs, kegyelmes úr; a számításom helyességéről éppoly erősen meg vagyok győződve, mint arról, hogy az anyám fia vagyok.

- Hát induljunk!

- Amint excellenciád parancsolja.

Az előkészületek gyorsan véget értek. A horgony lassankint kiemelkedett a vízből. A vitorlákat kifeszítették és a hajó elindult.

Kamilk pasa a brigg hátulján állt és szemeit nem vette le a szigetről, mindaddig, míg annak körvonalai a téveteg esti világításban láthatók voltak. A sziklahalmaz lassankint eltűnt a ködpárák mögött. De a gazdag egyiptomi pasa bizonyos volt felőle, hogy amikor akarja, újra föltalálhatja a szigetet és vele együtt az ott eltemetett kincseket, amelyek száz millió frank értékű aranyból, gyémántokból és egyéb drágakövekből álltak.

IV. FEJEZET

Amelyben az olvasó megismerkedik Antifer mesterrel
és Trégomain Gildas hajótulajdonossal, két jó baráttal,
akik éppen nem hasonlítanak egymáshoz

Antifer mester, minden szombaton este nyolc óra tájban, a nagyon kurtaszárú pipáját szíván, éktelen dühbe gurult és nem is hagyta abba mindaddig, míg megkönnyebbülést nem szerzett magának szomszédja és jó barátja, Trégomain Gildas hajótulajdonos rovására. És mi okozta ezt a dühöngést? Az, hogy egy ócska atlaszban, amelynek egyik lapja a Földet ábrázolta a Mercator projekciója szerint, nem sikerült megtalálnia azt, amit keresett.

- Átkozott földrajzi szélesség! - kiáltotta. - Az ördög vigye el ezt a szélességi vonalat! De mégis rá kell szánnom magamat, hogy végig megyek az elejétől a végéig, ha mindjárt a Belzebub kemencéjén vezetne is keresztül!

És mielőtt Antifer mester ezt a szándékát végrehajtotta volna, az illető szélességi vonalon végig húzta a körmét. Az említett földabrosz egyébiránt már annyira tele volt plajbász- pontokkal és körzővel fúrt lyukakkal, hogy kávéfőző-készülék szitájához hasonlított.

A szélességi vonal, amelyre Antifer mester átkozódásai vonatkoztak, következőleg volt megjelölve egy darab kutyabőrön, amely sárgultsága tekintetében vetekedhetett volna egy spanyol lobogó foszlányával:

«24 fok 59 perc északi szélesség»

Fölötte, a kutyabőr egyik sarkán, a következő szavak voltak fölírva vörös tintával:

«Szigorúan meghagyom a fiamnak, hogy sohase feledje el».

Antifer mester tovább lármázott.

- Légy nyugodt, derék apám, nem feledtem el... és nem is fogom elfeledni soha a szélességedet. Hanem úgy áldjon meg a három védszentem, amint tudom, hogy mi hasznát vehessem!

És Antifer mester ez este is - 1862. évi február 28-án - csak úgy dühöngött, mint rendesen. A keble viharzott, ő maga pedig káromkodott, mint egy matróz, aki egy vitorlakötelet kiszalaszt a kezéből, csikorgatta a fogait, szidta a pipáját, amely huszonháromszor kialudt és amelynek meggyújtására egy egész gyufadobozt elhasznált, megfogta az atlaszt és az egyik szögletbe vágta, a karszékét a másikba, egy nagy kagylót, amely a kandallót díszítette, úgy csapott a földhöz, hogy ezer darabra tört, toporzékolt a lábával, hogy a padló rengett bele és a legveszettebb vihart is túlharsogni képes hangon ordított:

- Nanon!... Énogate!...

Hogy pedig a kiáltást annál jobban meghallják, egy kártyapapírból készült szócsövet illesztett az ajkaihoz.

Énogate és Nanon, akik közül az egyik varrt, a másik pedig harisnyát kötött a konyhaajtó mellett, elérkezettnek látták az időt, hogy véget vessenek a házi elemek e viharos tombolásának.

A ház, amely ezen események színhelye, egyike Saint-Malo város gránitból épült jó régi házainak. Úgy a földszinten, mint a két emeleten két-két szoba van, amelyek közül az egyiknek ablaka a bástyára nyílik. Szinte innét is látom a vastag gránit falakat, amelyek bízvást dacolhatnak a régi idők lövegeivel, a vasrostélyos keskeny ablakokat, a hatalmas tölgyfaajtót érc-cifraságaival és nagy kalapácsával, amelynek ütéseit Saint-Servanban is meg lehetett hallani, mikor Antifer mester vette a kezébe, a palatetőt, amelynek nyílásán a nyugalomba vonult egykori tengerész néha kidugta a látcsövét. A várost körül övező bástyák egyik szögletén álló ház ablakaiból gyönyörű kilátás nyílik jobbról a tengerre egész a Frehel-hegyfokig, balról a töltésre és a mólóra, a Rance torkolatára egész a saint-servani dóm szürke tömegéig.

Saint-Malo valaha sziget volt és Antifer mester talán sajnálja is, hogy nem tarthatja magát többé szigetlakónak. De hát a régi Aaronból félsziget lett és abba is bele kellett nyugodni.

Különben az ember joggal büszke lehet, ha ebben a régi városban született, amely annyi híres és nagy emberrel ajándékozta meg Franciaországot.

Antifer (Péter Servan Malo) mester akkoriban negyvenkét éves volt. Másfél év előtt lépett nyugalomba és vagyonkája elég volt a saját és az övéi eltartására. Néhány ezer franknyi jövedelmet szerzett, mint vitorlamester két vagy három kereskedelmi hajón, amelyek a saint-malói kikötőhöz tartoztak. E hajók, megannyian a Le Baillif és Társa cég tulajdonai, parti kereskedést űztek a Manche-csatornában, az Északi-, Balti-, sőt a Közép-tengeren is. Mielőtt Antifer Péter e magas állásra följutott volna, meglehetősen nagy részét beutazta a világnak. Vállalkozó szellemű, kitűnő tengerész volt, szigorú önmaga és mások iránt, kockáztatva életét mindenütt, ahol arra szükség volt, rettenthetetlen bátorságú, szívós és kitartó, de mód nélkül makacs.