Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELSŐ RÉSZ

I. A Shannon gőzös fedélzetén

II. Camdless-Bay

III. Az amerikai polgárháború

IV. A Burbank-család

V. A Fekete-öböl

VI. Jacksonville

VII. Azért is!

VIII. Az utolsó rabszolganő

IX. Várakozás

X. Március 2-án, nappal

XI. Március 2-án, este

XII. A következő hat nap

XIII. Néhány óra alatt

XIV. A St. Johnon

XV. Az ítélet

MÁSODIK RÉSZ

I. A gyermekrablás után

II. Sajátságos műtét

III. Az előestén

IV. Északkeleti szél

V. Birtokbavétel

VI. Szent Ágoston

VII. Utolsó szavak és utolsó sóhaj

VIII. Camdless-Baytől a Washington-tóig

IX. A nagy cipruserdő

X. Találkozás

XI. Az Everglades

XII. Amit Zermah hallott

XIII. Kettős élet

XIV. Zermah cselekszik

XV. A két testvér

XVI. Befejezés

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

ÉSZAK DÉL ELLEN

fordította
Huszár Imre

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-367-5 EPUB
ISBN 978-963-559-368-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Nord contre Sud

első kiadás: 1887
az elektronikus változat az 1918. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Gilbert Gaul (1855 – 1919) The Song of Victory című festmény és
Jules Verne (1828 – 1905) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

I.
A Shannon gőzös fedélzetén

Florida, amely 1819-ben csatoltatott a nagy amerikai szövetséghez, csak néhány évvel később nyert állam rangot. E bekebelezés hatvanhétezer angol négyszögmérfölddel növelte a köztársaság területét. De a floridai csillag csak másodrendű fénnyel ragyog az Amerikai Egyesült Államok harminckét csillaggal ékeskedő lobogóján.

Florida csak egy keskeny és alacsony földnyelv. Folyói, a Saint John kivételével, csekély szélességüknél fogva, nem vergődhetnek fontosságra. Ily lapályos vidéken a folyammedrek nem eléggé lejtősek arra, hogy a folyamok vize kellő sebességgel folyhassék. Az egész államban nincsenek hegyek. Alig létezik néhány ama dombsorok közül, amelyeket oly nagy számmal találunk a Szövetséges Államok közép vagy északi részében. Ami pedig az alakját illeti, leginkább hasonlítható egy hód farkához, amely keletről az Atlanti-tenger és nyugatról a Mexikói-öböl közt benyúlik az óceánba.

Floridának tehát nincs szomszédja Georgián kívül, amely északi határait érinti. E határvonal képezi azt a földszorost, amely e félszigetet a szárazfölddel összeköti.

Egészben véve Florida különálló, sőt félig spanyol, félig amerikai lakóival és a nyugati fajrokonaiktól feltűnően különböző szeminol indiánjaival idegen tartománynak tűnik fel. Déli partvidéke kopár, homokos, az Atlanti-tenger fokozatos fövény lerakodása szegélyezi, ellenben az északi részeken levő síkságok termékenysége csodaszerű. Nevét teljesen igazolja. A növényzet itt hatalmas, felséges és rendkívül változatos, ami kétségkívül annak tulajdonítandó, hogy a terület eme részét a Saint John áztatja. Ez a folyam itt délről észak felé szélesen bontakozik ki hétszázötven mérföldnyi hosszúságban és százhét mérföldnyi hosszú vonalon a George-tóig kényelmesen hajózható. Fekvésénél fogva tetemes hosszúsággal bír. Mindkét partjának apró beszögelléseiben számos mellékpatak ömlik bele. A Saint John tehát a tartomány fő ütere. Ez élteti a Floridát vizeivel, - a földi erek vérével.

1862. évi február 7-én a Shannon nevű gőzös lefelé haladt a Saint John folyamon. Délután négy órakor kelletett Picolata városkánál kikötnie, miután pihenőt tartott a folyamon feljebb fekvő állomásain és a Szent János és Putnam kerületek különböző erődeinél. Néhány mérfölddel tovább a Duval kerület határáig haladhatott, amely a Nassau kerületig terjed el. Utóbbi nevét a határát képező hasonnevű folyótól nyerte.

Picolata magában véve nem bír fontossággal, de a vidéke gazdag indigó-, rizs-, pamut- és cukornádültetvényekben és roppant kiterjedésű cipruserdőkben. Ennél fogva meglehetős kis területen sűrű népesség lakja. És éppen emiatt meglehetős forgalommal dicsekedhetik, sok utas megy innét és mint árufeladó hely is jelentékeny. Picolata Szent Ágostonnak a hajóállomása, a keleti Florida legnevezetesebb városai egyikének, amely innét mintegy tizenkét mérföldnyire, az Atlanti-tengerpartnak azon a részén fekszik, amely a jelentékeny Anastasia-sziget védelmi pontja. A városkát a várossal csaknem egyenes irányú út köti össze.

E napon mintegy ötven utas várt a picolatai kikötő hajóhídján. Várakozás közben meglehetősen élénk beszélgetés folyt a jelenvoltak közt. Észre lehetett venni, hogy a várakozók két csoportra oszlottak, amelyek nem igen látszottak hajlandóknak egymáshoz közeledni. Vajon valamely komoly anyagi érdeket illető, avagy politikai természetű ügy vitte őket Szent Ágostonba? Bátran lehetett állítani annyit, hogy egyetértés nincs közöttük. Ez tüstént kivehető volt az ingerült pillantásokból, a két csoport különválásából és néhány kellemetlen szóból, melyeknek kihívó értelme nem kerülte el az illetők figyelmét.

Közben a távolból éles füttyök hangzottak. Nemsokára a Shannon megjelent a jobbpart egy kiszögellésének kanyarulatánál, mintegy fél mérföldnyire Picolata felett. Két kürtőjéből kiemelkedő hatalmas füstcsótárok terjedtek szét a túlsó part nagy fái felett, amelyeknek lombjait a tenger felől jövő széláramlat lengette. A mozgó tömeg gyorsan növekedett. A folyó áramlata, amely a hajó haladását három vagy négy óra óta késleltette, most előmozdította a sebességét, a torkolat felé hajtván a Saint John vizeit.

Végre a harang megszólalt. A Shannon kerekei ellenkező irányban kezdték csapdosni a vizet és a gőzös a kikötőhíd mellé helyezkedett.

A beszállás némi sietséggel ment véghez. Az egyik csapat elsőnek ment a fedélzetre, anélkül, hogy a másik eléje igyekezett volna kerülni. Ez kétségkívül azért történt, mert az utóbbi még egy vagy több elkésett utast várt, akik abban a veszélyben forogtak, hogy elszalasztják a hajót. Két vagy három férfi vissza is ment a picolatai rakpartra, addig a pontig, ahol a Szent Ágoston-i út bekanyarodik. Innét észrevehető türelmetlenséggel kelet felé néztek.

És nem ok nélkül türelmetlenkedtek, mert a Shannon kapitánya, aki a keréktakaró felett állt, ismételve kiáltott:

- Beszállni! Beszállni!

- Még néhány percnyi türelmet, - szólalt meg valaki a második csoportból, amely a kikötőhídon maradt.

- Nem várhatok, uraim.

- Csak néhány percig.

- Egy percig se.

- Csak egy pillanatig.

- Lehetetlen. Javában van az apály és azt kockáztatnám, hogy nem találok elég vizet a jacksonville-i gátnál.

- Ezenfelül, - mondta az egyik utazó - nincs is semmiféle okunk alávetni magunkat a későn jövők szeszélyeinek.

Az, aki ezt a megjegyzést tette, az első csoporthoz tartozott, amely már a Shannon hátulsó szalonjának fedélzetén helyet foglalt.

- Én is így vélekedem, Burbank úr, - válaszolta a kapitány. A szolgálat mindenekelőtt... Rajta uraim, szálljanak be, különben parancsot adok, hogy a köteleket eloldozzák.

A hajó személyzete máris készült a hajót eltaszítani a kikötőhídtól, mialatt a gőzsíp élesen fütyült. Egy kiáltás félbeszakította a manővert.

- Itt jön Texar!... Itt jön Texar!...

Egy kocsi sebes vágtatva közeledett és a picolatai rakpartra kanyarodott. A négy öszvér, amely a kocsi elé volt fogva, megállapodott a kikötő hidjánál. Egy férfi szállt ki a kocsiból. Társai, kik eléje mentek, futva tértek vissza. Aztán az egész csapat beszállt a hajóra.

- Még egy perc Texar és nem utazhattál volna el, ami nagyon bosszantó lett volna, - mondta az egyik.

- Igen! Két nap kellett volna hozzá, hogy megérkezhessél... Hova?... Azt majd megtudjuk, mikor célszerűnek fogod látni, hogy velünk tudasd, - tette utána egy másik.

- És ha a kapitány a szemtelen Burbank Jakab szavára hallgat, akkor a Shannon már legalábbis negyedmérföldnyire járna Picolata alatt, - jegyezte meg a harmadik.

Texar barátai kíséretében felment a hajó előrészén levő szalon fedélzetére. Egy pillantást vetett Burbank Jakabra, akitől őt csak a kapitány gyaloghídja választotta el. Habár nem is szólt egyetlen szót se, ez a pillantás eléggé elárulta, hogy e két ember közt engesztelhetetlen gyűlölet uralkodik.

Burbank Jakab, miután Texar szemei közé nézett, hátat fordított neki és elment a fedélzet túlsó végére, ahol társai már helyet foglaltak.

- Burbank nincs megelégedve! - mondta Texar egyik társa. - A dolog nagyon érthető. Hiába volt minden hazugsága a recorder kellőleg elbánt hamis tanúvallomásaival.

- De nem bánt el magával, - válaszolta Texar - s ezt én fogom majd elvégezni.

Ezalatt a Shannon beszedte köteleit. Előrésze, amelyet hosszú póznákkal eltávolítottak a hídtól, a folyam sodrába jutott. Majd hatalmas kerekeinek csapásai és az apály segélyével gyorsan tova siklott a Saint John partjai közt.

Gyönyörű idő volt. A kék égen néhány gőzfelleg mutatkozott, elszórva a láthatáron. A harmincadik szélességi fokon, február hónap az Újvilágban csaknem oly forró, mint az Óvilágban a szaharai sivatag határain. Mindazonáltal a tengeri szellő kissé mérsékelte a hőmérséklet túlságait. A Shannon utasainak nagy része ehhez képest a szalonos fedélzetén a sátrak mennyezete alatt maradt s élvezte azt a felséges illatot, mely a folyamparti erdőkből terjedt szét.

Texar és öt vagy hat társa, akik vele együtt szálltak a hajóra, az ebédlőterembe mentek le és itt olyan emberek lévén, akiknek a torka hozzá van szokva az amerikai «bar»-ok erős italaihoz, pohárszámra ürítették a gint, a «bittert» és a bourbon-szigeti whiskyt. A társaság egészben véve meglehetősen közönséges kinézésű, éppen nem előkelő modorú, nyers beszédű, inkább bőrbe, mint posztóba öltözött emberekből állt, akik jobban megszokták az életet az erdők közepette, mint a floridai városokban. Texar bizonyos fölényt látszott felettük gyakorolni, kétségkívül nem kevésbé erélyes jelleménél, mint társadalmi vagy vagyoni körülményeinek jelentőségénél fogva.

Ezért, miután Texar nem beszélt, társai is hallgatagok voltak s azt az időt, amelyet nem használtak fel beszélgetésre, felhasználták ivásra.

Eközben Texar, miután szórakozottan végig futotta volna szemeivel az asztalon heverő hírlapok egyikét, ismét eldobta azt és így szólt:

- Ez már mind ódonság!

- Elhiszem! - felelte egyik társa. - Hiszen ez a hírlap már három napos.

- Három nap alatt pedig sok mindenféle történik, mióta tőszomszédságunkban hadakoznak; - jegyezte meg a másik.

- Hogyan áll a háború? - kérdezte Texar.

- Amennyiben minket különösebben illet, következésképpen áll: azt beszélik, hogy a szövetségi kormány hadjáratot készül indítani Florida ellen. Következésképpen arra kell készen lennünk, hogy az északiak rövid idő alatt betörnek.

- Bizonyos ez?

- Nem tudom; de híre járt Savannah-ban és ezt a hírt Szent Ágostonban is megerősítették.

- Nos, hát hadd jöjjenek a föderalisták, ha bennünket le akarnak igázni! - kiáltotta Texar és nagyobb nyomatékot adandó, öklével az asztalra csapott. - Igen, hadd jöjjenek! Majd meglátjuk, vajon a floridai rabszolgatartókat a tolvaj szerecsenfelszabadítók olyan könnyen ki fogják-e foszthatni.

Texar válasza két dolog felől világosíthatta fel mindazokat, akiknek nincs tudomásuk az ez időtájban történt amerikai eseményekről: az egyik az, hogy a szétválási háború, amelynél a hadüzenetül tettleg a Sumter-erőd ellen 1861. évi április 11-én intézett ágyúlövés volt, tényleg a legválságosabb korszakába jutott, miután a déli államok legvégső határáig kiterjedt; a másik az, hogy Texar a rabszolgatartó párt híve volt és a rabszolgatartó államok lakosságának óriási többségével tartott. A Shannon partjain éppen e két párt több híve állt egymással szemközt; egy felől - a különböző elnevezések szerint, amelyekkel a hosszú harc alatt az illetőket jelölték: északiak, rabszolgaellenesek, abolicionisták vagy szövetségiek; másfelől déliek, rabszolgatartók, secessionisták vagy szövetkezettek.

Egy óra múlva Texar és az övéi, akik kelleténél nagyobb mértékben oltották a szomjukat, felkeltek és felmentek a Shannon legfelső fedélzetére s abban a pillanatban, mikor Texar a fedélzet legfelső lépcsőjére ért, egy nő indult lefelé a szalonba, de Texar láttára visszahátrált. Egy mesztic[1] nő volt, a Burbank család szolgálatában. Legelső mozdulata legyőzhetetlen irtózatot árult el, mikor váratlanul szemben állt ezen esküdt ellenségével. Anélkül, hogy viszonozta volna Texar gyűlöletes pillantását, félreállt az útból. Texar vállát vonogatta és visszafordult társai felé.

- Igen, - kiáltotta - ez Zermah, egyike Burbank Jakab rabszolgáinak, aki azt állítja, hogy ellensége a rabszolgatartásnak.

Zermah nem felelt. Mikor a lépcsőbejárat szabaddá vált, lement a Shannon nagy szalonjába, anélkül, hogy e szavaknak a legcsekélyebb jelentőséget tulajdonított volna.

Texar a gőzös előrésze felé tartott s miután társaival nem sokat törődvén, szivarra gyújtott figyelmesen vizsgálta a putnami kerület határszélén a Saint John balpartját.

Ezalatt a Shannon hátulsó részén is a háborús dolgokról beszélgettek, Zermah eltávozása után Burbank Jakab két barátjával egyedül maradt, akik őt Szent Ágostonba kísérték.

Az egyik a sógora volt, Carroll Edward, a másik pedig egy floridai, aki Jacksonville-ben lakott: Stannard Walter. Ők is bizonyos élénkséggel beszélgettek a véres háborúról, amelynek kimenetele az Egyesült Államokra élet és halál kérdése volt. De, amint látni fogjuk, Burbank Jakab e kérdést másképp fogta fel, mint Texar.

- Alig várhatom, hogy ismét Camdless-Bayben legyünk, - mondta - két nap előtt indultunk el. Azóta talán újabb hírek érkeztek. Dupont és Sherman talán már hatalmukba kerítették Port Royalt és déli Karolina szigeteit?

- Ennek mindenesetre be kell következnie rövid idő alatt, válaszolta Carroll Edward - és nagyon csodálkoznék, ha Lincoln elnök nem szándékoznék a háborút Floridáig kiterjeszteni.

- Ideje volna! - mondta Burbank Jakab. - Igen! Nagy ideje volna a szövetség akaratát rákényszeríteni erre a floridai és georgiai csőcselékre, amely azt hiszi, hogy a nagy távolság miatt hozzá se lehet férni! Láthattátok mily szemtelenekké teheti ez a tudat az ilyen sehonnai embereket, mint ez a Texar, akit, mert tudja, hogy a tartomány rabszolgatartói támogatnak, ellenünk északiak ellen, ezeket feluszítja, akiknek helyzete úgyis mind nehezebbé válik a háború viszontagságai következtében.

- Igazad van, Jakab, - válaszolta Carroll Edward. - Okvetlenül szükséges, hogy Florida mielőbb ismét a washingtoni kormány hatósága alá visszakerüljön. Én is alig várom, hogy a szövetséges hadsereg ide jöjjön törvényt szabni, különben kénytelenek leszünk ültetvényeinket elhagyni.

- Ez csak napok kérdése lehet, - Burbank barátom - mondta Stannard Walter. Tegnapelőtt, mikor Jacksonville-t elhagytam, a kedélyek nagyon nyugtalankodtak Dupont tengernagy azon állítólagos szándéka miatt, hogy a Saint John gátjain át fog kelni. És ez ürügyül szolgált arra, hogy megfenyegessék azokat, akik nem úgy gondolkoznak, mint a rabszolgatartás párthívei. Attól tartok, hogy nemsokára lázadás fog kitörni, amely meg fogja a leggonoszabb fajtájú gazfickók javára buktatni a városi hatóságokat.

- Nem csodálkoznám rajta, - válaszolta Burbank Jakab. - El is kell készülnünk nagyon sanyarú napokra, mikor a szövetségi hadsereg közeledik. És ezeket nem lehet kikerülnünk.

- Különben mit is tehetnénk? - mondta Stannard Walter. - Ha van Jacksonville-ben, sőt Florida egyéb pontjain is néhány derék ültetvényes, aki úgy gondolkozik, mint mi, a rabszolgatartás kérdése felől, számuk nem elég tetemes arra, hogy ellenszegülhetnének a secessionisták kihágásainak. Biztonságunk megóvása tekintetében csakis a szövetségi csapatok megérkezésére számíthatunk és valóban kívánatos lenne, hogy ez minél hamarább bekövetkezzék, ha ugyan Florida megszállása elhatározott dolog.

- Igen!... Hadd jöjjenek, - kiáltotta Burbank Jakab - és hadd szabadítsanak meg bennünket e gaz néptől.

Nemsokára meg fogjuk látni, vajon az északiaknak, akiket családi vagy vagyoni érdekeik arra kényszerítettek, hogy a rabszolgatartó lakosság közepette élvén, az ország szokásaihoz alkalmazkodjanak, volt-e joguk így beszélni és nem volt-e okuk a következményektől rettegni?

Mindaz teljesen igaz volt, amit Burbank Jakab és barátai a háború felől mondtak. A szövetségi kormány egy expedíciót tervezett Florida meghódoltatására. Nem annyira az állam kézre kerítése vagy katonai megszállása volt a szándék, mint inkább az utak elzárása a dugárusok előtt, akiknek mesterkedése a hazai termékek kivitele fegyverek és lőszerek becsempészése céljából a tengeri ostromzár áttöréséből állt. A Shannon nem is mert többé a Georgia déli partvidékein közlekedni, amelyek akkoriban az északi tábornokok hatalmában voltak, óvatosságból megállt a határszélen, valamivel a St. John torkolatán túl, az Amália-szigettől északra, a ferdinandinai kikötőben a Cedar Key vasút kiindulási pontján. Az Amália-szigeten és a Saint Mary folyón túl a Shannon abban a veszélyben forgott volna, hogy a szövetségi kormány hajói fogják el, amelyek a partvidék e részére folyvást felügyeltek.

Ebből az következik, hogy a gőzös utasai főleg oly floridaiak voltak, akiket ügyes-bajos dolgaik nem kényszerítettek Florida határainak az átlépésére. Csaknem mindnyájan a St. John és mellékfolyóinak partjain épült városokban és falukban, legnagyobbrészt azonban Szent Ágostonban vagy Jacksonville-ben laktak. E különböző helyeken partra szállhattak, részint a rendes kikötőhidaknál, részint pedig ama deszkakiszállók segélyével, amelyek feleslegessé teszik a gőzösök kikötését.

Az utasok egyike azonban a folyam kellő közepén készült a hajót elhagyni. Szándéka az volt, hogy be nem várva a Shannon megérkezését legközelebbi állomási helyére, a part oly pontján szálljon ki, ahol se falu, se magános ház, de még csak vadász-, vagy halászkunyhó sem látszott.

Ez az utas Texar volt.

Este hat óra tájban a Shannon gőzsípja három ízben élesen füttyentett. Kerekei csaknem rögtön megállapodtak és a gőzöst csak a folyam sodra, amely e helyen nagyon mérsékelt, vitte tovább. A hajó éppen a Fekete-öböl átellenében haladt.

Ez az öböl mély beszögelést képez a folyam partján. Az öböl közepén egy kis névtelen patak szakad a St. Johnba. A kis patak csaknem a Putnam és Duval kerületek határán a Heilman-erőd alatt folyik el. Szűk torkolata csaknem egészen eltűnik a sűrű lombok boltozata alatt, amelyeknek ágai és levelei egymásba fonódnak, mint valamely sűrű szövet. Ez a sötét lagúna úgyszólván ismeretlen a tartomány lakosai előtt. Soha senki se kísérelte meg oda behatolni és senki se tudta, hogy Texar ott lakik. Ez annak tulajdonítható, hogy a St. John folyam partja, a Fekete-öböl beszögelésénél, egyetlen ponton se látszik félbeszakítottnak. A gyorsan beköszöntő esthomályban csakis nagyon tapasztalt hajósok hatolhattak be csónakjukkal e sötét öblöcskébe.

A Shannon hármas füttyére nyomban egy háromszor ismételt kiáltás válaszolt. Egy tűzfény, amely a magas parti füvek közt csillogott, azonnal mozogni kezdett. Ez azt jelentette, hogy a hajóhoz egy csónak közeledik.

A csónak voltaképpen csak egyszerű fakéregből készült squiff volt, amelyet egyetlen evezővel lehet kormányozni és előre mozgatni. A squiff csakhamar fél fonalnyira közeledett a gőzöshöz.

Texar ekkor az előrészen levő fedélzeti lépcső burkolatához közeledett és két kezét szócső gyanánt használva, így kiáltott:

- Aoh!

- Aoh! - volt a válasz.

- Te vagy, Squambo?

- Én vagyok, uram.

- Evezz a hajó mellé.

A squiff egészen a gőzös mellé simult. A csónak orrára illesztett lámpa világánál látni lehetett, a csónakost is. Bozontos fekete haja, övig meztelen és a lámpa által megvilágított testtörzse után ítélve, izmos indián volt.

E pillanatban Texar visszafordult társai felé, kezet szorított velük és nyomatékos hangon e szót mondta nekik: «A viszontlátásig!» Miután egy fenyegető pillantást vetett volna Burbank felé, lement a jobboldali kerék burkolata mellett alkalmazott lépcsőn Squambo csónakjába. A gőzös néhány kerékfordulattal eltávozott a squifftől és a Shannon utasai közül senki se gyaníthatta, hogy a kis csónak a part sötét sűrűségében fog eltűnni.

- Egy gazemberrel kevesebb van a hajón, mondta ekkor Carroll Edward, legkevésbé se törődvén vele, hogy Texar társai szavait meghallhatják.

- Igen, - válaszolta Burbank Jakab - egy gazemberrel, aki emellett még veszedelmes gonosztevő is,

Nekem eziránt semmi kétségem sincs, noha a nyomorult fickó minden alkalommal ki tudta magát rántani a hínárból, valóban megmagyarázhatatlanul igazolva alibijét.

- Annyi bizonyos, - mondta Stannard - hogy ha ma éjjel valamely bűntettet követnek el Jacksonville környékén, őt nem lehet a bűn végrehajtásával vádolni, miután a Shannon-t elhagyta.

- Én még azt se tudom! - válaszolta Burbank Jakab. - Még akkor se volnék meglepetve, ha valaki azt állítaná, hogy ebben a pillanatban innét ötven mérföldnyire rabolni vagy gyilkolni látta őt Florida nyugati részén. Igaz, hogy azokután, amik történtek, akkor se volnék meglepetve, ha sikerülne neki bebizonyítani, hogy nem ő volt a tettes. - De már eleget foglalkoztunk ezzel az emberrel, ön Jacksonville-be tér vissza, Stannard?

- Még ma este.

- Ott vár a leánya önre?

- Ott és már alig várom, hogy nála lehessek.

- Ezt nagyon értem, - válaszolta Burbank Jakab. - És mikor szándékozik ön hozzánk jönni, Camdless-Baybe?

- Néhány nap múlva.

- Jöjjön mihamarább, kedves Stannard, hiszen tudja, hogy nagyon komoly események küszöbén állunk, amelyek a szövetségi csapatok közeledtével még súlyosabbakká lesznek. Valóban afelett tűnődöm, vajon ön, Alice leányával együtt nem volna-e biztosabb helyen nálunk, a Castle-House-ban, mint abban a városban, ahol a déliek mindennemű szélsőségekre vetemedhetnek.

- Hát nem vagyok-e én is déli származású, kedves Burbank?

- Kétségkívül, Stannard, de ön úgy gondolkozik és úgy cselekszik, mintha az északi államokban született volna.

Egy óra múlva a Shannon a folyam mind gyorsabb sodrában haladt el a Mandarin nevű falucska mellett, amely egy zöld halmon épült, öt vagy hat mérfölddel alább megállapodott a folyam jobb partján a kikötőhíd mellett, amely teher berakásra volt berendezve. Valamivel messzebb, két dróthuzalon függő híd az utasok beszállási helyéül szolgált. Ez volt a camdless-bayi állomás.

A híd végén két szerecsen várt fáklyákkal, mert már sötét éjszaka volt.

Burbank Jakab elbúcsúzott Stannardtól és Carroll Edward kíséretében kisietett a hajóról.

Zermah utána ment és a távolból így felelt egy gyermeki hangnak:

- Itt vagyok, Dy... itt vagyok.

- És az atyám?

- Az is itt van!

A lámpák eltávoztak és a Shannon tovább folytatta útját, rézsut átmenvén a balpart felé. Három angol mérföldnyire Camdless-Bay alatt megállapodott a jacksonville-i állomáson, ahol az utasok legnagyobb része partra szállt.

Ugyanitt szállt ki a hajóról Stannard Walter is, valamint három vagy négy azok közül, akiktől Texar ezelőtt másfél órával elbúcsúzott, mikor az indián a squiff-fen érte jött. A fedélzeten nem maradt több tíz-tizenkét utasnál, a Shannon ezeket vitte tovább és minden baj nélkül áthaladván a gátakon, egy óra múlva eltűnt a Trout-öblöcskén túl, ahol a St. John hullámos vizei már az óceán hullámaival vegyülnek össze.

[1] Indián anyától és fehér (=európai) apától származó gyermek. (a Digi-Book Kiadó megj.)

II.
Camdless-Bay

Camdless-Bay volt a neve Burbank Jakab ültetvényének. A gazdag telepítvényes egész családostul itt lakott. A Camdless nevet a birtok a St. John folyam egyik öblöcskéjétől vette, amely valamivel Jacksonville-en felül a folyam túlsó partján szögellik be. Ez a közelség a floridai várossal könnyűvé tette az érintkezést. Jó csónakkal, jó nyugati vagy déli széllel, az apály felhasználásával az odautazásra, a dagály felhasználásával a visszautazásra, egy óra alatt meg lehetett tenni azt a három angol mérföldnyi utat, amely Camdless-Bayt a duvali kerület székhelyétől elválasztja.

Burbank Jakab a tartomány egyik legszebb birtokának volt tulajdonosa. Személyes és családi vagyonát meglehetősen jelentékeny fekvőségek egészítették ki, amelyek a New York állammal határos New Jersey államban voltak.

E hely a St. John jobbpartján, nagyon jól volt egy nagy értékű telep alapítására kiválasztva. Az emberi kéznek nem kellett javítania a természet adta szerencsés helyi viszonyokon. Maga a talaj megfelelt a nagymérvű gazdálkodás minden igényének és a camdless-bayi ültetvény, amelyet egy java erejében levő tevékeny, értelmes, kellő személyzettel és elégséges forgalmi tőkével rendelkező ember igazgatott, a legvirágzóbb karban is volt.

Az ültetvény kiterjedése körülbelül hatezer holdnyi lehetett. A déli államokban lehettek ennél nagyobb terjedelműek is, de egy se volt, amely jobban lett volna kezelve. A lakóház, a melléképületek, istállók, ólak, a rabszolgák lakásai, a gazdászati ipar céljaira szolgáló helyiségek, a magtárak, a műhelyek, a birtok túlsó végéről a kis kikötőhelyig épült vasút, a közlekedési utak, szóval minden, a leggyakorlatibb módon volt berendezve.

Az ember a legelső pillantásra láthatta, hogy itt egy észak-amerikai ember keze működött. Csak Virginia állam és a Karolinák[1] elsőrendű telepei versenyezhettek volna a camdless-bayi uradalommal. Volt itt mindennemű termelésre alkalmas talaj. A magasabb fekvésű helyeken gabonaneműeket, az alacsonyabb fekvésűeken kávé-, és kakaóbabot, a sós alkatrészű földeken rizst és cukornádat termeltek.

Tudvalevő dolog, hogy az európai és amerikai piacokon a georgiai és floridai pamutot becsülik legtöbbre minőségénél fogva. A pamut ültetvények szabályos sorokra felosztott növényeikkel, világoszöld lombjaikkal és halványsárga virágaikkal, az ültetvény legfontosabb jövedelmi ágainak egyike. Szüret idején a másfél-kétholdnyi kiterjedésű ültetvények mellett kunyhókat építettek a rabszolgák és családjaik számára, akik akkor itt laktak és a helyszínen végezték a gyapotszedés nagy figyelmet igénylő munkáját. A napon szárított, fogaskerekek és hengerek segélyével megtisztogatott, víznyomású gép által összesajtolt és vaspántokkal ellátott, nagy csomagokba préselt pamutot az elszállításig raktárakba helyezték el. A vitorlás hajók és a gőzösök magában a camdless-bayi kikötőben vehették át az árukat.

Burbank Jakab a pamuttal párhuzamosan terjedelmes kávé-, és cukornádültetvényeket is műveltetett. Az előbbi növény ezer-ezerkétszáz bokornyi csoportban volt ültetve. Az egyes bokrok magassága tizenöt-húsz lábnyit ér el, viráguk hasonlít a spanyol jázminhoz és gyümölcsük, amelynek nagysága egy kisebb fajtájú cseresznyének felel meg, két magot tartalmaz, amelyeket csak ki kell szedni és meg kell szárítani. A cukornád nagy lapályokon, mondhatni mocsarak közt emelkedett ki sok ezernyi, kilenc-tizennyolclábnyi magasságú nádjával, amelyeknek buzogányai úgy hullámzanak, mint egy tovahaladó lovassági ezred csótárai.[2] A cukornád, amelynek művelésére Camdless-Bayben különös gondot fordítottak, a cukrot folyadék alakban adja; ez utóbbit a cukorfinomító gyárak, amelyek a déli államokban a tökély magas fokán állnak, finomított cukorrá dolgozzák fel. A cukornád adja továbbá a tafia és a rum gyártásához szükséges szörpöt és a nádi bort, amely ananász- és narancsnedv vegyülékével készül. Ez a művelési ág is igen jövedelmező volt, noha messze elmaradt a pamuttermelés jövedelmezősége mögött. Néhány kakaóbab-, tengeri-, indiai búza-, yams-, dohány- és rizsültetvény még tetemesen fokozta Burbank Jakab birtokának jövedelmeit.

De egy másik művelési ág is volt, amely legalább is akkora összeget jövedelmezett, mint a pamuttermelés. Ez pedig nem egyéb volt, mint a birtokon levő kimeríthetetlen erdők irtása, nem is említve a narancs-, citrom-, olaj-, füge- és egyéb európai és Floridában nagy sikerrel meghonosítható gyümölcsfák termékeit; az erdők rendes és állandó kezelés alatt voltak, a legbecsesebb és legritkább minőségű faneműekben óriási kincs rejlett. Burbank Jakab az ültetvény különböző pontjain több fűrészmalmot állíttatott fel. A St. John folyamrendszeréhez tartozó patakokon épült gátak zuhatagokká alakították át a vizek csöndes árját és e zuhatagok bőven szolgáltatták ama mechanikai erőt, amely a gerendák, cölöpök és deszkák előállítására szükséges volt. Évenként száz hajótehernyi mennyiség is kikerült volna a faipar e terményeiből.

Ezenfelül nem szabad említetlenül hagynunk a nagy és buja természetű réteket, amelyek a lovaknak, az öszvéreknek és a nagyszámú szarvasmarha-állománynak nyújtottak táplálékot.

Ami az állatvilágot, a szárnyasokat, a négylábúakat és a halakat illeti, képviselve volt itt ezen áldott vidék összes faunája - ide nem számítva az ültetvény szolgálatában levő négereket és néger nőket.

Hogyan történhetett, hogy Burbank Jakab a rabszolgaellenes tanok híve, aki epedve várta az északi államok diadalát, még nem szabadította fel rabszolgáit az ültetvényen? Vajon haboznék-e ezt megtenni, mihelyt a körülmények megengedik? Bizonnyal nem! És ez már csak hetek, talán napok kérdeztese volt, miután a szövetségi hadsereg a szomszéd állam néhány pontját már is megszállta és működését a Floridára is készült kiterjeszteni.

Egyébiránt Burbank Jakab is megtette Camdless-Bayben mindazon intézkedéseket, amelyek rabszolgái sorsát javíthatták. Az utóbbiak mintegy kétszázan lehettek mind a két nemből; tisztességesen laktak tágas barakkokban, gondos, illő ellátásban részesültek és soha se kellett erejükön túl dolgozniuk. Az ültetvény főtisztjének és alsóbbrendű gazdatisztjeinek utasításul volt adva, hogy szelíden és igazságosan bánjanak velük. A testi büntetések pedig már Camdless-Bayben régen el voltak tiltva. Ez az emberi bánásmód éles ellentétben állt a többi floridai ültetvényeken uralkodó szokásokkal és éppenséggel nem volt ínyére Burbank Jakab szomszédjainak. Ebből az következett, hogy Burbank állása nagyon nehéz volt a tartományban, - főleg e pillanatban, mikor a rabszolgakérdést fegyverrel készültek eldönteni.

Az ültetvény személyzete az egészségi és kényelmi igényeknek megfelelő faházakban volt elhelyezve, amelyek ötven házból álló csoportokra felosztva tíz falucskát képeztek a patakok partjain. Itt éltek a szerecsenek nejeikkel és gyermekeikkel. Mindegyik család, amennyire lehetett, egyforma munkát végzett a földeken, erdőkben és műhelyekben, hogy a családtagok ne legyenek szétszórva a munkaórák alatt. A különböző faluk élén egy-egy felügyelő állt; ez igazgatta a kis községet, amely az uradalom székhelye alá volt rendelve. E székhely a camdless-bayi uradalom urasági majorja volt, melynek magas palánkkerítése csaknem elrejtőzött a dúsgazdag floridai növényzet mögött. Itt állt Castle-House, a Burbank család félig-meddig kastélyszerű lakháza.

Camdless-Bay évek sora óta Burbank Jakab őseinek tulajdonát képezte s a Castle-House úgy volt építve, hogy azt meg lehessen védelmezni az indiánok váratlan támadásai ellen és hogy ellenállhasson az ostromnak, mindaddig, amíg a szomszéd falvakban és helységekben szervezett önkéntes csapatok megérkeznek.

Castle-House egy dombon állott, egy hat holdas bekerített park közepén, amely néhány száz lépésnyi távolságig a St. John folyamtól nyúlt el. A parkot elég mély vízárok vette körül; a védműveket magas palánkkerítés képezte, amelynek egyetlen bejárásául egy híd szolgált. A dombocska mögött szép facsoportok lepték el a park lejtőit, amelyek terjedelmes lombkereteket képeztek. Egy kis bambuszlugas, amelynek felső része boltívalakban fonódott egymásba, hosszú folyosó alakjában nyúlt el a camdless-bayi kis kikötő állomásától a legalsó pázsitokig. A park tisztásain ragyogó zöld színű és fehér korlátokkal befoglalt gyepterek terültek el, míg a Castle-House homlokzata előtt tágas kavicsozott térség volt szabadon hagyva.

A meglehetősen szabálytalanul épült kastélynak meglepő és fantasztikus részletei voltak. De a mi fő dolog volt, néhány órai ostromlást is ki tudott volna állni azon esetre is, ha a támadóknak sikerült volna megostromolniuk a palánkkerítést. Földszinti ablakai erős vasrostélyokkal voltak ellátva. Főbejárása a homlokzaton olyan erős volt, akár egy vaskapu. A márványszerű kőből épült falak tetején itt-ott kiszögellő kerek tornyocskákat alkalmazott az építész, amelyek a védelmet megkönnyítették, mert elhelyezésüknél fogva lehető volt a támadókra két, sőt több oldalról is lövöldözni. Szóval e lakház, a legszükségesebbre szorítkozó ablaknyílásaival, magasan kiemelkedő középső tornyával, amelyen az Egyesült Államok lobogója lengett, a tető egy része körül alkalmazott mellvédeivel, magas tetőzetével, számos oromzatával, vastag és átjárókkal ellátott falaival inkább várkastélyhoz, mint cottage-hoz vagy nyaralóhoz hasonlított. Sőt egy földalatti alagút is volt, amely a palánkkerítés és a vízárok alatt nyúlt el és a Castle- House-t összekötötte a St. John egy kis öblöcskéjével, az úgynevezett Marino-öböllel. Ezen alagutat végső szükség esetén menekülésre lehetett használni.

Mindazonáltal a Castle-House védelmi képességére fordított gond nem csökkentette a ház belső berendezésének kényelmét. A termek tágasak, a lakosztályok fényesek voltak. A Burbank-család itt, a gyönyörű vidék közepette feltalálhatta mindazon élvezetet, mindazon erkölcsi jólétet, amelyet a gazdagság adhat, ha azokkal valódi művészi érzékkel párosul.

A kastély mögött a kerítésig, pompás kertek terültek el, amelynek palánkjai egészen eltűntek a bokrok ágai és a grenedillák indái mögött, amelyek közt ezer meg ezer legapróbb fajú kolibri röpködött. E kertekben egyesítve volt a tropikus vidékekkel határos régiók egész pompás növényzete a szemek gyönyörködtetésére, az orr élvezetére.

A kerítés mellett a ciprus és boabab fák lombjai alatt voltak elhelyezve az istállók, az ólak, a baromfiudvar és a tehenészet. E szép fák lombjainak, amelyeken még e szélességi fokon se hatolhatott át a napsugár és a gazdasági épületek szerencsésen kiválasztott fekvésének köszönhette a tulajdonos, hogy a házi állatoknak sem kellett szenvedniük a hőség miatt.

Amint látjuk, az urasági major Burbank Jakab terjedelmes uradalmának közepette a legszerencsésebben volt berendezve. A palánkkerítésen nem hatolt át sem a pamutmalmok zakatolása, sem a fűrészmalmok nyikorgása, sem a fatörzseken a fejszecsapások robaja, szóval egyike sem ama zörejeknek, amelyek elmellőzhetetlenek ilyen nagy gazdaságnál. Egyedül a floridai ornitológia ezer meg ezer madara hatolt át rajta, egyik ágról a másikra röpködvén. De e szárnyas énekesek, amelyeknek tollazata versenyez e vidékek ragyogó virágaival, nem kevésbé szíves fogadtatásban részesültek, mint az az illat, amelyekkel a levegő megtelt a szomszéd erdők, rétek pazar vegetációjából.

Ilyen volt Camdless-Bay, Burbank Jakab uradalma és egyike a keleti Florida leggazdagabb ültetvényeinek.

[1] Itt Verne Észak- és Dél-Karolinára gondol. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[2] csótár (régies kif.): a lószerszámokat díszítő sallangok, cafrangok, rojtok. (a Digi-Book Kiadó megj.)

III.
Az amerikai polgárháború

A párizsi grófnak, MacClellan tábornok egykori hadsegédének, teljesen igaza volt, mikor «Az amerikai polgárháború története» című figyelemreméltó művében azt mondta, hogy a háború oka nem volt tarifa, nem volt kereskedelmi kérdés, sem pedig valódi fajkülönbség az észak és a dél közt. «A köztársaság egyik felében virágzó és a másikban eltörölt rabszolgatartás egymással ellenséges lábon álló két társadalmat alkotott s ez tetemesen módosította a köztársaság ama felének erkölcseit, ahol uralkodott, érintetlenül hagyván mindazonáltal a kormány külalakját. A rabszolgatartás nem ürügy vagy alkalom volt, hanem egyedüli oka annak az ellenségeskedésnek, amelynek elkerülhetetlen következményét a polgárháború képezte.»

A rabszolgatartó államokban három osztály volt. A legalsó réteg négymillió néger, tehát a lakosság egy harmada. A felső réteg az aránylag kevéssé tanult, gazdag, gőgös, birtokos osztályból állt, amely a közügyek igazgatását kizárólag magának tartotta fenn. E kettő közé szorult az apró fehérek nyugtalan, munkakerülő, nyomorult osztálya. Ez utóbbiak, minden várakozás ellenére, buzgó párthívei voltak a rabszolgatartásnak, attól félvén, hogy a felszabadított négerek az ő színvonalukig emelkedhetnének fel.

Az északiaknak tehát nemcsak a gazdag birtokosok, hanem az apró fehérek is, akik főleg a falukon a rabszolga lakosság közepette éltek, valának ellenségei. A küzdelem borzasztó volt. Még az egyes családok keblében is oly viszályokat idézett elő, hogy néha két testvér közül az egyik az északi, a másik a déli államok lobogója alatt harcolt. De egy nagy nemzet nem tétovázhatott, mikor arról volt szó, hogy a rabszolgatartást gyökerestül kiirtsa. A nagy Franklin már a múlt században követelte eltörlését. 1807-ben Jefferson javasolta a kongresszusnak, hogy tiltsa meg ezt a kereskedést, «amelynek megszüntetését az ország erkölcsi hírneve, becsülete és legdrágább érdekei már régóta követelik.» Az északnak tehát igaza volt, mikor a dél ellen indult, hogy engedelmességre szorítsa. A győzelem eredménye egyébiránt a köztársaság összes elemeinek szorosabb szövetkezésén kívül ama gyászos és veszélyes tévedés eloszlatása is volt, hogy minden polgár előbb a saját államának tartozik engedelmességgel és csak másodízben a szövetséges államok összességének.

A rabszolgatartásra vonatkozó kérdések legelőször éppen Floridában merültek fel. A jelen század elején egy Osceola nevű félvér indiánfőnök nőül vett egy megszökött szerecsen rabszolganőt, aki a floridai terület Everglades nevű mocsaras vidékein született. Egy szép napon e nőt, mint egykori rabszolganőt elfogták és erőszakkal elhurcolták. Osceola fellázította az indiánokat, megindította a rabszolgaellenes hadjáratot, elfogatott és meghalt abban az erődben, ahol elzárva tartották. De a harc tovább folyt és mint Higginson Tamás történetíró mondja: «háromszorta nagyobb összegbe került annál, amelyért egykor a Floridát Spanyolországtól megvásárolták».

Elmondjuk röviden, hogyan kezdődött a polgárháború és milyen volt a dolgok állapota 1862. február havában, tehát azon időpontban, mikor Burbank Jakab és családja oly borzasztó viszontagságokon mentek át, amelyeket érdemeseknek tartottunk arra, hogy elbeszélésünk tárgyául válasszuk.

1859. október 19-én a hősies bátorságú John Brown, egy kis csapat szökevény rabszolga élén Virginiában hatalmába keríti Harpers-Ferryt. Célja nem egyéb, mint a négerek felszabadítása. E célt nyíltan hirdeti. A polgárőrség által legyőzetvén, fogságba jut. Törvény elé állítják, halálra ítélik és 1859. december 2-án Charlestonban hat társával felakasztják.

1860. december 20-án a déli Karolina államban egy konvent gyűl egybe, amely nagy lelkesedéssel az Egyesült Államoktól való elszakadást határozza el. A következő évben, 1861. március 4-én Lincoln Ábrahámot megválasztják a köztársaság elnökéül. A déli államok Lincoln megválasztását a rabszolgatartás intézménye ellen irányzott fenyegetésnek tekintik. 1861. április 11-én a Sumter-erőd, egyike azoknak, amelyek a charlestoni kikötőt védelmezik, a Beauregard tábornok parancsnoksága alatt álló déliek hatalmába kerül. Észak-Karolina, Virginia, az Arkansas és a Tennessee államok csatlakoznak azonnal az elszakadási nyilatkozathoz.

Az északi államok kormánya hetvenötezer önkéntest toboroz Mindenekelőtt arról gondoskodnak, hogy Washingtont, az Egyesült Államok fővárosát, biztosítsák a déliek váratlan támadása ellen. Felszerelik az északi államokban levő fegyvertárakat, amelyek teljesen kiürültek, míg ellenben a déli államok Buchanan elnöksége alatt fegyvertárait bőven ellátták mindennel. Kiegészítik a legrendkívülibb erőfeszítések árán a hadikészleteket. Végre Lincoln Ábrahám ostromzár alá véteti a déli államok kikötőit.

Virginiában mutatkoznak a háború első jelei. MacClellan nyugat felé a lázadókat szorítja vissza. De július 21-én a MacDowel vezénylete alatt álló szövetségi csapatok Bull-Runnél vereséget szenvednek és Washingtonig szaladnak. Ha a déliek nem remegnek többé Richmond fővárosnak sorsa miatt, annál több okuk van az északiaknak félteni az amerikai köztársaság fővárosát. Néhány hónap múlva a szövetséges hadsereg újabb vereséget szenved. Bell’s Bluffnál. Mindazonáltal ezt a szerencsétlen eseményt csakhamar helyreütik különböző expedíciók, amelyek Hatteras-erődöt és a Port Royal Harbourt az északiak kezére juttatják. A déliek nem is képesek többé e két pontot visszahódítani. 1861 végén MacClellan György vezérőrnagy veszi át a szövetség csapatainak főparancsnokságát.

Ez évben azonban a rabszolgatartók kalózhajói az Ó- és Újvilág tengerein kalandoztak. Menhelyet találtak Franciaország, Angolország, Spanyolország és Portugália kikötőiben, ami nagy hiba volt, mert ekként a secessionisták hadviselési joga elismertetvén, a kalózhajók rablókalandozásukra felbátoríttattak és a polgárháború hosszabbra nyúlt.

Aztán következtek ama tengeri ütközetek, amelyek oly nagy feltűnést keltettek. Mindenekelőtt a Sumter jelent meg Semmes nevű hírneves parancsnokával. Majd a Manassas nevű koshajó tűnt fel. Október 12-én ment véghez a tengeri csata a Mississippi átjárói előtt. November 8-án kerítették kézre a Trent nevű angol hajót, a melynek fedélzetén Wilkes kapitánya déli államok biztosait elfogta. Ennek az incidensnek Angolország és az Egyesült Államok közt csaknem háború lett a következménye.

E közben az abolicionisták és a rabszolgatartók változó szerencsével véres ütközetet vívnak. A csaták színhelye elterjed a Missouri államig. A kiváló északi vezérek közül Lyon tábornok elesik, aminek következtében a szövetségi csapatok Rolláig visszavonulnak, Price ellenben a konfederáltak seregeivel észak felé előre nyomul. Október 21-én az ellenséges csapatok Fredericktownál megütköznek, 25-én és 27-én Springfieldnél, és Fremont megszállja ezt az utóbbi helyet a szövetségiekkel. December 19-én a belmonti csata Grant és Polk közt eldöntetlen marad. Végre a tél, mely Észak-Amerika e vidékein oly szigorú, véget vet a hadi műveleteknek.

Az 1862. év legelső hónapjait mindegyik hadviselő fél valóban csodaszerű erőfeszítésekre használja fel.

Északon a kongresszus egy törvényjavaslatot szavaz meg, amely ötszázezer önkéntes toborzását rendeli el - a háború végén számuk egy millióra fog emelkedni - és jóváhagyja a nagy államkölcsönt ötszáz millió dollár erejéig. Felállíttatnak a nagy hadseregek. Ezek közül első helyen említendő a Potomac mellett működő hadsereg. Tábornokaik, hogy csak a legnevezetesebbeket említsük, a következők: Banks, Butler, Grant, Sherman, MacClellan, Meade, Thomas, Kearney, Halleck. A lovasság, gyalogság, tüzérség és a műszaki csapatok körülbelül egyformán szerveztetnek. A hadiszereket, a Minié- és Colt-féle karabélyokat, a Parrott- és Rodmann-féle vontcsövű ágyúkat, a Dahlgren-féle sima ágyúkat, a revolver-ágyúkat, a srapnel-haubitzokat és az ostromütegeket mesés gyorsasággal gyártják. Berendezik a távíróvonalakat, szervezik a hadi léghajózást, a nagy hírlapok riporter-szolgálatát és a szekerészetet, amelynek rendelkezésére áll húszezer szekér nyolcvanezer öszvérrel. Az élelmiszerek központosíttatnak. Koshajók épülnek Ellet ezredes és ágyúnaszádok Főtte rendszere szerint, amelyek ezúttal legelőször szerepelnek tengeri háborúban.

A déli államokban nem csekélyebb a buzgalom. Új-Orleansban, Memphisben és Tredogarban Richmond mellett vannak ugyan öntödék, amelyek Parrott- és Rodmann-féle ágyúkat gyártanak. De ez nem elég. A konfederáltak kormánya Európához fordul. Lüttich és Birmingham hajószámra szállítja neki a fegyvereket, az Armstrong- és Whitworth-ágyúkat. Az ostromzártörők, akik a déli kikötőkben olcsó áron pamutot keresnek, csakis hadiszerekért cserébe kapnak. A hadsereg szervezkedik. Vezérei közül felemlítendők: Johnston, Lee, Beauregard, Jackson, Critenden, Floyd, Pillow. A legfeljebb három és legalább egy évre szegődtetett négyszázezer önkénteshez, akiket a szeparatisták kongresszusa augusztus 8-án Jefferson Davis elnöknek megszavazott, szabad csapatok, milíciák és gerillák csatlakoznak.

De mind ezen előkészületek nem akadályozzák, hogy a háború az első tél második felében azonnal újból meg ne induljon. A szövetségi kormány az egész rabszolgatartó területből már csak Marylandot, nyugati Virginiát, Kentucky némely részeit, a Missouri nagyobb részét és a tengerparti vidék bizonyos számú pontjait tartja megszállva.

Az újabb ellenségeskedések mindenekelőtt Kentucky keleti részein kezdődnek. Január 7-én Garfield megveri Middle-Creeknél a délieket, akik 20-án Logan-Crossnál vagy Mill-Spingnél újabb vereséget szenvednek. Február 2-án Grant két hadosztállyal hajóra száll a Tennessee néhány nagy gőzösén, amelyeknek Foote páncélos flottillája szolgál fedezetül. 6-án birtokába keríti a Henry-erődöt. Így törte össze ama láncszemek egyikét, «amelyekre» - mint a polgárháború történetírója mondja - «ellenfele Jefferson Davis egész védelmi rendszere támaszkodott». A Cumberland és a Tennessee fővárosát tehát közvetlenül és rövid idő alatt fenyegetik a szövetséges csapatok. Johnston igyekszik is a Donelson-erődnél összpontosítani egész erejét, hogy biztosabb támaszpontot találjon a védelemre.

Ez idő tájban egy második expedíció, amely huszonnégy felszerelt gőzösből, ötven szállítóhajóból és tizenhatezer emberből áll, Burnside parancsnoksága alatt alá jön a Chesapeaken és január 12-én elindul Hampton-Roadból. Dacára a dühöngő viharoknak, január 24-én behatol a Pimlico-Sound vizeibe, hogy kézre kerítse a Roanoke-szigetet és meghódítsa az északi Karolina partvidékét. De a sziget meg van erősítve. Nyugatról a csatornáját elsüllyesztett hajótestek torlasza védelmezi. Az ütegek és védművek a hozzáférhetést nehézzé teszik. Öt- vagy hatezer ember, két ágyúnaszádból álló flottilla fedezete alatt, készen áll a partraszállás megakadályozására. Mindamellett, dacára a védelmezők vitézségének, február 7-e. és 8-a közt húsz ágyúval és kétezernél több hadifogollyal Burnside hatalmába kerül. Másnap a szövetségiek Elisabeth-City és az Albemarle-Sound összes partjainak, vagyis e beltenger északi részének, uraivá lesznek.

Végre a február 6-ig történt események leírását kiegészítendők, még néhány szót kell mondanunk a déliek tábornokáról, a vegytan egykori tanáráról, Jacksonról, e puritán katonáról, aki Virginiát védelmezi. Lee visszahívatván Richmondba, ő vette át a hadsereg vezényletét. Január 1-én hagyja el tízezer emberrel Winchestert, átmegy az Alleghanie hegységen, hogy az ohioi vasútvonal mellett hatalmába kerítse Bathot. Az éghajlat és a hózivatarok által legyőzetvén, kénytelen visszatérni Winchesterbe, anélkül, hogy kitűzött célját elérhette volna.

És most elmondjuk, mi történt főleg a nagy köztársaság déli partjain, illetőleg a Karolinától a Floridáig.

1861 második felében az északi államoknak kellő számú gyorshajóik voltak, hogy a tengereken fenntarthassák a rendet, noha nem keríthették hatalmukba a híres Sumtert, amely 1862. januárban Gibraltár előtt kötött ki és az európai vizeken szándékozott mesterségét folytatni. A Jefferson Davis, a szövetségiek elől menekülendő, a floridai Szent Ágostonba menekült, de ott éppen akkor elveszett, midőn a szűk csatornákba készült behatolni. Csaknem ugyanakkor, a floridai partokon cirkálási szolgálatot teljesítő hajók egyike, az Anderson, kézre kerítette a Beauregard nevű kalózhajót. De Angolországban új hajókat szerelnek fel kalóz célokra. Ekkor Lincoln Ábrahám egy kiáltványában kiterjeszti az ostromzárt Virginia és az északi Karolina partjaira is, mégpedig a képzelt, a papíroson levő ostromzárt, amely négyezerötszáz kilométernyi partvonalra terjed ki. Ezen ostromzár megvalósítására az északiak csak két hajórajjal rendelkeznek, amelyek közül az egyik az Atlanti-tengeren, a másik a Mexikói-öbölben működik.

Október 12-én a déliek első ízben kísérlik meg a Mississippi torkolatait szabaddá tenni a Manassassal, amelyet egy flottilla gyújtóhajó támogat. A terv nem sikerül, a Richmond nevű korvett december 29-én minden baj nélkül megszabadul, de a Sea-Bird nevű kis gőzös egy szövetségi goelettet kerít kézre a Monroe-erőd átellenében.

Mindazonáltal szükség van egy pontra, amely az Atlanti-tengerre kirendelt cirkálók működési alapjául szolgálhasson. A szövetségi kormány ekkor elhatározza a Hatteras-erőd megostromlását, amely a hasonnevű csatornát védelmezi. Ezen utóbbi átjárót az ostromzártörők sűrűn látogatják. Az erőd bevétele nem könnyű feladat. Fővédműve a Clark nevet viselő négyszögletű földsánc. Ezer ember és az észak-karolinai 7. ezred védelmezi. Mindegy. A két fregattból, három korvettből, egy jelző hajóból és két nagy gőzösből álló szövetségi hajóraj augusztus 27-én horgonyt vet a csatorna előtt. Stringham hajórajparancsnok és Butler tábornok megkezdik a támadást. A földsáncot megostromolják. Az ostromlott erőd, meglehetősen hosszú ellenállás után, kitűzi a fehér lobogót. A későbbi hadműveletek a háború egész tartamára biztosítva vannak.

Novemberben a Santa Rosa-sziget a Mexikói-öbölben, Pensacolától keletre, a floridai partok egyik tartozéka, a déliek erőfeszítései dacára a szövetségiek hatalmában marad.

Mindazonáltal a Hatteras-erőd megostromlása nem látszik a későbbi hadműveletek kellő végrehajtásához elégségesnek. A déli Karolina, Virginia és Florida partjain újabb pontokat kell megszállni. Dupont Commodore vezénylete alá két gőzfregattot, a Wasbáht és a Susquehanáht, három vitorlás fregattot, hét ágyúnaszádot, több aviso-hajót, huszonöt szeneshajót, amelyek élelmiszerekkel vannak felszerelve és harminckét gőzöst rendelnek, amelyek a Sherman tábornok vezénylete alatt álló tizenötezer-hatszáz katonát szállítják. A hajóraj október 25-én indul el a Monroe-erődből. Miután a Hatteras fok irányában borzasztó vihart állt ki, felkutatja a hilton-headi átjárókat Charleston és Savannah közt. Itt van a Port Royal-öböl, a déliek legfontosabb védelmi pontjainak egyike, ahol Ripley tábornok vezényli a rabszolgatartók haderejét. Az öböl bejárását a Walker- és Beauregard-erődök védik, egymástól négy kilométernyi távolságban. Ezenfelül nyolc gőzös áll a védelmezők rendelkezésére, és az öböl gátja csaknem hozzáférhetetlenné teszi a támadókra nézve e pontot.

November 5-én néhány ágyúlövés váltás után a csatorna szabaddá tétetett. Dupont behatol az öbölbe, anélkül azonban, hogy még parra szállíthatta volna Sherman csapatait. 7-én délelőtt megtámadja a Walker, majd a Beauregard-erődöt és mindkettőre záporként szóratja legnagyobb golyóit. Az erődök kiürülnek, a szövetségiek csaknem ellentállás nélkül bevonulnak és Sherman megszállja a pontot, amely a későbbi hadi műveleteket úgyszólván eldönti. Ez a csapás szívén találta a rabszolgatartó államokat. A szomszéd szigetek egymásután a szövetségiek kezére kerülnek, még a Tybee-sziget és a Pulaski-erőd is, amely a Savannah folyó kulcsa. Az év végén Dupont parancsol a North Edisto-i, a Saint Helena-i, a Port Royal-i, a tybee-i és a warsawi öt nagy öbölben és a karolinai és a georgiai partok hosszában elnyúló szigetecskék egész sorozatán. Végre 1862. január 1-én egy utolsó győzelem lerombolja a Coosaw partjain emelt ellenséges védműveket.

Ilyen volt a hadviselő felek helyzete 1862. február elején. Ilyen előmeneteleket tett a szövetségi kormány dél felé abban a pillanatban, mikor Dupont Commodore hajói és Sherman csapatai Floridát fenyegették.

IV.
A Burbank-család

Már hét óra és néhány perc volt, mikor Burbank Jakab és Carroll Edward felment a tornác lépcsőin, melyre a St. John felőli homlokzaton a Castle-House főbejárása nyílt. Zermah, aki kezénél fogva a kis leánykát vezette, utánuk ment. Mindnyájan beléptek az előcsarnokba, amelynek végén volt a felső emeletekbe vezető kétágú nagy csigalépcső.

Burbankné asszonyság az előcsarnokban volt Perryvel, az ültetvény főigazgatójával együtt.

- Semmi újabb se történt Jacksonville-ben?

- Nem, barátom.

- Nincs hír Gilbertről?

- Van... egy levele érkezett.

- Hála Istennek!

Ezek voltak a legelső kérdések és feleletek, amelyeket Burbankné asszonyság és férje egymással váltottak.

Miután Burbank Jakab megcsókolta nejét és a kis Dyt, felbontotta a levelet, amelyet a neje átadott neki.

E levelet nem bontották fel Burbank Jakab távollétében. Tekintettel a levélíró és családjának helyzetére Floridában, Burbankné asszonyság azt akarta, hogy a férje legyen a legelső, aki a levél tartalmáról értesül.

- Ugyebár a levél nem a postán érkezett? - kérdezte Burbank Jakab.

- Oh! Nem, - felelte Perry. - Ez nagy vigyázatlanság lett volna Gilbert úrtól.

- Ki hozta?

- Egy georgiai ember, akinek hűségében a mi fiatal hadnagyunk megbízott.

- Mikor érkezett ez a levél?

- Tegnap.

- És az ember, aki hozta?...

- Még tegnap este visszatért.

- Jól megjutalmaztátok szolgálatát?

- Illő jutalmat kapott érte, barátom, de nem tőlünk, hanem Gilberttől, - felelte Burbankné asszonyság. - Tőlünk semmit sem akart elfogadni.

Az előcsarnokot két lámpa világította meg, amelyek egy széles kerevet előtt elhelyezett márványasztalon álltak. Burbank Jakab leült az asztal mellé. Neje és lánya melléje ült. Carroll Edward egy karszéken foglalt helyet, miután húgával kezet szorított volna, Zermah és Perry a lépcső előtt állt. Mindketten annyira a családhoz tartoztak, hogy a levelet bízvást fel lehetett jelenlétükben olvasni.

Burbank egy pillantást vetett az első lapra.

- Február 3-ról van keltezve, - mondta.

- Már négy napos! - válaszolta Carroll Edward. - Ez hosszú idő a mostani körülmények közt.

- Olvasd, papa, olvasd! - kiáltotta a kis leány, a koránál fogva nagyon természetes türelmetlenséggel.

A levél így hangzott.

«Az Edisto előtt horgonyzó Wabash fedélzetén.

Február 3. 1862.

Kedves atyám!

Mindenekelőtt ölellek téged anyámmal és kis húgommal együtt. Carroll nagybátyámról se feledkezem meg és hogy semmi se maradjon ki levelemből, sok gyöngéd üdvözletet küldök a jó Zermahnak, férjétől, az én derék és hű Marsomtól. Mindketten lehetőleg jól érezzük magunkat és rendkívül óhajtanánk titeket látni! Ez nem is soká fog késni, de mindjárt el is átkozna bennünket Perry úr, a derék igazgató, aki nyakas rabszolgatartó létére képzelem mennyire dühösködik, látván az északiak előmeneteleit!»

- Ez önnek szól, Perry! - mondta Carroll Edward.

- Mindenkinek meg vannak a saját nézetei; - válaszolta Perry úr, oly hangon, amely azt árulta el, hogy nem volna hajlandó az övéit feláldozni.

Burbank Jakab tovább olvasott.

«E levelet egy ember fogja neked kézbesíteni, akiben teljesen megbízom. Ne nyugtalankodjál ez irányban. Kétségkívül hallottad már, hogy Dupont Commodore hajóraja hatalmába kerítette a Port Royal-i öblöt és a szomszéd szigeteket. Az észak tehát lassankint erőt vesz a délen. Nagyon valószínű, hogy a szövetségi kormány igyekezni fog megszállni Florida legnevezetesebb kikötőit. Egy expedícióról beszélnek, amelyet Dupont és Sherman együttesen indítanának meg e hó végén. Ez esetben valószínűleg megszállnák a St. Andrew-öblöt, ahonnét be lehetne hatolni a floridai államba.

Mennyire vágyom már ott lenni, kedves atyám, és főleg diadalmas hajórajunkkal! Családom helyzete a rabszolgatartó lakosság közepette folyvást nyugtalanít. De közeleg a perc, amelyben nyíltan diadalra juttathatjuk az eszméket, amelyek a camdless-bayi ültetvényen folyvást uralkodtak.

Ah! Mennyire sietnék hozzátok, ha csak huszonnégy órára is szabadulhatnék. De nem! Ez nagyon veszedelmes volna úgy rátok, mint rám nézve. Célszerűbb türelmesen várni. Még néhány hét, azután mindnyájan együtt leszünk a Castle-House-ban!

És most, mikor levelemet befejezem, afelett tűnődöm, vajon nem feledtem-e ki valakit öleléseimből. De igen! Kifeledtem Stannard urat és az én bájos Alice-emet, akit annyira óhajtanék viszont láthatni! Baráti üdvözletemet küldöm atyjának, neki pedig többet barátságomnál!

Szívből ölel szerető fiad

Burbank Gilbert»