Borítóterv: Sánta Kira

Illusztrációk: Cserny Timi Pookah

Borítótipográfia: Csigás Gábor

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Copyright © Kleinheincz Csilla, 2014

©  GABO Kiadó, 2014

Borítóterv ©  Sánta Kira, 2014

Illusztrációk ©  Cserny Timi Pookah, 2014

Borítótipográfia ©  Csigás Gábor, 2014

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-006-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Üveghegy

Hétszer hét nap telt el a villámok órája óta. Hétszer hét napja voltam ismét önmagam, az ezüsterdő úrnője és özvegy.

A történetem nem itt kezdődik. Elmondhatnám, hogyan találkoztam egy emberrel az erdőn, és hogyan hagytam ott érte a tündérek földjét; hogyan árult el engem és hogyan árultam el aztán én őt; mesélhetnék az átok hosszú éveiről, amelyek végtelen nappalnak és végtelen éjszakának tűntek, és arról, hogy miközben hattyúként úsztam az ólomerdő fagyszürke taván, a lányomról álmodtam, akit hátrahagytam. Elregélhetném az ő meséjét is: hogyan jött el értem és hogyan szabadított meg, mi történt aznap a ribizlibokros kertben, az emberek földjén, amikor kétszer egymás után lecsapott a villám – de ezek közül a történetek közül néhányat már biztosan hallottál, még ha álmodban is.

Nem itt kezdődik tehát, én mégis itt kezdeném: ahogy újra felöltöm a hattyúbőrt, és fehér szárnyamat kitárva elrúgom magam a torony ablakából, hogy átrepüljek a Héterdőt és az emberek Gödöllőjét elválasztó határon, és hazavigyem végre a lányomat oda, ahová tartozik.

Az emberek világa színes fátyolként telepedett rá az erdő zöldjére, majd lassan megszilárdult: piros és agyagszínű, egyforma tetők, kerítések között nyomorgó kertek, utálatos, szürke utak és lélektelen dobozautók. Ismét föltámadt bennem az egykori félelem, a régről ismert rettegés a kimért vonalaktól, a nyüzsgéstől, a megszelídített és torzra nyírt fáktól.

Ma elviszem Emesét, mondtam magamnak, ahogy a sógornőm háza felé szárnyaltam. Nem hagyom itt tovább.

Az erkélyen ült, kezében vakító fehér vázlattömbbel és ceruzával. Amint megláttam, megsajdult a szívem. Otthon majd megtanítom, hogy ne csak firkáljon, megmutatom neki, hogyan iraljon, miként csaljon elő varázslatot a rajzokból. Otthon tündért nevelek belőle. S már alig vártam, hogy ketten legyünk ott, a Rengeteg csöndjében, ahol szerethetem, ahol már ismerem a veszélyeket, és ahol van hatalmam megvédeni. Még egyszer nem veszítem el. Az lesz, akinek lennie kell: nem embervilágba zárt szomorú tündér, hanem az ezüsterdő hercegkisasszonya.

Fölnézett rám – talán éppúgy megérzett engem, ahogyan én éreztem őt minden porcikámban. Mielőtt azonban leszálltam volna, felugrott, bependerült az erkélyajtón, becsapta, hogy csak úgy csattant, majd bentről nekisimult a zárnak, úgy nézte, hogyan ereszkedem.

Amint a lábam az erkély kövét érte, már nem hattyú voltam, hanem tündér. Az üveg mögül szőke, nagy szemű, keskeny orrú gyerek lesett ki rám. Egy pillanatra elbizonytalanodtam, eszembe jutott, mit mondott nekem hétszer hét napja, hogyan küldött el. „Nem akarok olyan lenni, mint ti!” De hiszen olyan! Még ez a keménység, ez az elutasító homlokráncolás is az én örökségem.

Bekopogtam.

– Beengedsz, Emese? Vagy kijössz te?

Csak rázta a fejét.

Sóhajtva léptem hátrébb. Kevés lett volna az idő?

– Beszélgetni jöttem, Emese – mondtam, hogy el ne riasszam. Magától kell velem jönnie.

– Van miről? – kérdezte a lány az üveg mögött. Tompán hallottam csak, de nem bántam; úgy kevésbé valódi, kevésbé fájdalmas a hangja. Mintha nem telt volna el idő, és mi még mindig ott állnánk a kertben István és a mostohaanyám teteme fölött. Nem halállal körülvéve kellett volna újra találkoznunk, mondtam magamnak. Az volt a hiba.

– Gyászolsz. Persze, van miért – mondtam.

– Ha te nem mész el, Apa nem halt volna meg.

– Ha pedig nem csókolom meg, amikor még fiatalok voltunk, meg se születsz… Komolyan a szememre veted a sors folyását? Nem én öltem meg, hanem az Özvegy.

Csak elhúzta a száját.

Igazságtalan volt. Most már tudom, hogy csak valami magyarázatot akart az űrre és a szívébe akadt karmokra.

– Miről akarsz beszélni? – kérdezte végül.

– Róla. Rólatok. Arról, milyen volt nélkülem.

– Nélküled? Mit számít az, milyen volt nélküled? Nem olyan rossz, mint most, hogy visszajöttél.

Ki adott hatalmat a gyerekeknek, hogy így meg tudják ütni a szavukkal az anyjukat? Abban a pillanatban olyan tisztán éreztem, hogy ujjaim közül kipereg az ezüsterdő, a bosszú diadala, a szabadsággal járó boldogság, mintha csak homok lenne.

– Gyere velem! – bukott ki belőlem. – Érted jöttem.

– Megmondtam, menj el!

Gyenge volt a hangja, azt hittem, engedni fog. A kilincsre tettem a kezem. Annyi idő eltelt István halála óta, jönnie kell.

– Emese, gyere haza velem! – Azzal lenyomtam a kilincset.

Egy mozdulat volt csupán, ahogy az üvegre rakódott vékony porrétegbe mintát húzott, mire az ajtó ellökött magától. Nekitántorodtam a korlátnak, a nevét kiáltottam, de elfordult tőlem.

Az Özvegy halálával ismét volt hatalmam, és sem az ajtó, sem a ház nem állt volna meg előttem, ha magamhoz szólítom a varázst. Csak a kezem kellett volna kinyújtanom, csak pár vonást a levegőbe húznom, és az üveg széttörik, én pedig a hajánál fogva cibálhatom haza a lányomat.

Ám akkor megláttam, hogy nedves az arca, és leengedtem a karom. Szó nélkül öltöttem ismét magamra a hattyúalakot. Szó nélkül repültem el. Nyakamban szinte égett a medál, benne István hajtincsével.

Tudtam, mi történt: a lányomat megrontotta az emberi világ. Ettől féltem azóta, hogy megéreztem őt a méhemben, és keserű volt a tudat, hogy az én hibám. Hogy hagyhattam ezt? Az ostobaságom hozta a fejemre az átkot, ami miatt néma madárként ringtam egy csendes tó vizén mindazon évek alatt, amíg Emesét percről percre, napról napra, esztendőről esztendőre mérgezte a tündértelen, bánatos embervilág, és egyre gyűlt benne a kétely és a félelem.

Nem vihettem magammal. De valahogy meg kellett mentenem, és reméltem, nem vált túlságosan emberré ahhoz, hogy segíthessek rajta.

Gyűlöltem a várost, a sistergő kábeleket az utcák fölött, a zöld vonat sínjét, a magát palotának hazudó istálló otrombaságát, amelyet az emberek hétvégente csapatokban csodáltak, mert sejtelmük sem volt róla, milyen egy valódi vár; a fonnyadt, ízüket is elfelejtett zöldségeket, a húst, a tejet, a tojást, mert semmi nem olyan volt, mint lennie kellett volna. Gyűlöltem a csapból folyó víz ízét, a mikrohullámú sütőt, a tévé villódzó, hamis képeit.

Az egyedüli vigaszom István volt: mindennap úgy búcsúztam tőle az ajtóban, mintha a halálba ment volna, és este úgy öleltem, mintha onnan kaptam volna vissza, mert semmi egyebem nem volt ebben a száműzetésben, csak ő. Próbáltam megtanulni ezt a világot, mert az övé volt, de titkon gyűlöltem az emberek tétova álságosságát, az álarcaikat, a gépeiket, a nemtörődöm fölényt, amivel eltapostak mindent és mindenkit. Nem értettem, hogyan létezhet ebben a valóságban István, és rettegtem, hogy egy nap rájön: sosem fogok beleilleni a megbilincselt villámmal, művarázslatokkal, béklyóként gúzsba kötő kötelezettségekkel teli világba.

Szerettem, de az emberek számára ez is egy olyan szó, amelyre minduntalan visszakérdeznek, mintha képes lenne megváltozni két vallomás között. Mint a szajkó, mondtam újra meg újra, és vártam, mikor hiszi végre el, miközben próbáltam én is bábot játszani, mint az emberek mind. Ez más volt, mint hattyúbőrt ölteni: azzal csupán a külsőmet cseréltem el. Az embervilág a szívemet akarta leváltani egy papundekli gombócra, egy olyan szívre, amely tépelődik és sosem lel nyugalmat.

Amikor aztán megéreztem, hogy gyereket várok, mintha az ég szakadt volna rám. Szüljek? Ide?

Ha nincs István, soha nem maradok Gödöllőn. Ha ő nincs, menekülnöm sem kell Héterdőből a mostohaanyám elől. Ha viszont nincs a mostohaanyám, akkor Istvánnal se találkozom.

De volt, és én embert választottam – vagy ő választott engem –, és ennek ára volt. Mindennek ára van.

Ami azonban már nem lehetett az enyém – a Héterdő csilingelő fái, a tiszta nyugalom, a varázslatok egyértelműsége –, azt a lányomnak még megadhattam. Ha ott nevelkedett volna a Rengetegben, minden másképp alakul.

Sosem lett volna szabad elárulnom Istvánnak, hogy haza akarok menni, hogy ott szüljem meg a gyereket. Csak ki kellett volna surrannom éjjel a határerdőbe, amikor eljön az idő, és az őrfákra, a madarakra, a manókra bíznom Emesét, a szívemmel együtt vigyék el egy kedves asszonyhoz, aki úgy neveli, ahogy tündért kell, amíg érte nem tudok menni. De elmondtam Istvánnak, mit akarok. Nem értett meg, és azt tette, amit sosem lett volna szabad.

Magához láncolt, pedig önszántamból lettem az övé.

Börtön lett a hitvesi ágyból, a szoba falai pedig, amelyek közé oly sok nevetés szorult, elsötétültek az árnyékoktól. Az emberi világ ellenségem lett, és tudom, hogy el akart pusztítani. Szegény István meg a bábja, a fegyver, amely a legmélyebbre szúrt. Az ölelése béklyó, a csókja fal, a szeretete szomorúság.

És mégis, amikor sok évvel később, az átok megtörése után ismét saját valómban álltam a Rengetegben, az első gondolatom ő volt. Hozzá repültem, át a vadon fölött, az embervilág sín és aszfalt szabdalta földjére.

Elkéstem. A mostohaanyám ölte meg, én pedig őt. Jogom volt hozzá: így zárult be a kör. Azt tettem, amit kellett, mégis – ez üres vigasz. István nem bocsátott meg nekem. Nem bocsátottam meg neki.

Miután Emese másodszor is elküldött, vártam. Fölástam az ezüstvár kertjét, felszántottam a földjeit, kútfalat emeltem a kiforgatott kövekből, hogy derekam sajgása, felhólyagzott tenyerem, a tompa kimerültség eltörölje a napok határait – ne jusson eszembe, hogy ismét lenyugodott a nap, fölkelt a hold, és még mindig nem jött el hozzám a lányom.

A kert lassan megtelt gyógyfüvekkel, varázslatos növényekkel; a holdfű takaros ágyásai mellett már sarjadt a vérperje, a fecskefű pedig sárga virágszemekkel lesett a bodza alól. Ezerjófű fölött illatozott az olajtól nehéz levegő, és ahol korábban csak gazok nőttek, ott most gyümölcsfák csemetéi nyújtóztak a kerítésen túlra. A varázzsal telerótt kövek gondoskodtak a többiről: siettették vagy éppen lassították a növekedést, elűzték a csigákat és bevonzották a méhek és dongók hadát. Gyerekkoromban, emlékszem, rózsakert volt a helyükön.

Egyik nap kimentem a földekre. Az ezüsterdő egykori tisztásait fölverte a gaz, nyurga, csillogóan szürke magoncok zizegtek a szélben. Csak néhány szál zab kipergett toklásza reszketett a bogáncsok között.

Megkerestem a régi, a földek határait jelző köveket, és újravéstem faragványaikat. Ahogy csattogott a kalapács a vésőn, úgy kornyadtak le a facsemeték, s omlottak sötét humusszá, úgy feküdtek le a földre a galajok és más gyomok, a föld mélyéről pedig zöld hajtások zsendültek: len és búza, tök és hajdina, sóska és rebarbara.

Miközben a földeken dolgoztam, új életre hívtam a magokat, mintákat keltettem életre a zöldségekből és gabonákból, körülöttem halkan csilingelt az erdő. Csak akkor figyeltem föl rá, hogy valaki jár a fák között, amikor már annyira közel ért, hogy meghalljam léptei roppanását az ezüstavaron.

Fölegyenesedtem, éberen. Héterdőben a sárkányok miatt csak kevesen laktak, azok is ilyen-olyan számkivetettek vagy bűnösök voltak, az idegen pedig többnyire rosszat jelentett. Az ezüsterdő olyan sokáig volt az Özvegy tulajdonában, hogy az is elbujdokolt onnan, aki korábban lakta. Amikor visszatérésem után ellátogattam az egykori zsellérek kunyhóihoz, üresen találtam azokat.

– Ki vagy? Lépj elő!

Agancsos, karcsú alak lépett ki a fák közül. Bőre, akár a tölgyfa kérge; a ráncok mélyre vágtak, öreg lehetett. A szeme mégis fiatalosan csillogott, haja is zöldellt még. Fanemtő volt, egyike azoknak, akik az ezüstfák lemetszett ágaiból lettek: nem egészen tündér, de nem is lélektelen szolga.

– Lóna, te vagy az?

Nem emlékeztem rá, holott egykor számosan dolgoztak fanemtők a várban és a földeken. Olyan egyformák mind, akár két levél.

– Én vagyok. Visszatértem. – Ennél többet nem kellett mondanom. Körülöttem hajtásaikat nyújtóztatták az újonnan sarjadt palánták, sütött ránk a nap, és én azt tehettem, amit csak akarok. Most épp jóságos akartam lenni.

– Kökény vagyok, úrnőm. – Meghajolt, de inkább csak köszöntésképpen. – Már vártunk.

Úgy mozgott, ahogy az ágak hajladoznak a szélben, minden lépése után visszaringott kicsit. Amikor közel ért, láttam, hogy karján és lábán mély árkok húzódnak, korhadt sebek.

– Az Özvegy tette? – kérdeztem.

– Amikor elvitte a varázstükröt. Nem hagytuk. – Vállat vont, megrázta az agancsát. – De nem bánom, mert egyúttal el is küldött minket. Azóta szabadok vagyunk. – Mosolygott, fogai, akár a makkok.

– Vissza akartok térni a szolgálatba? – kérdeztem.

– Ó, nem – válaszolt lefegyverző mosollyal. – Csak én, ha akad olyan fizetség, amiért szívesen szolgálok.

Pimasz fanemtő, gondoltam, de még a szemtelensége sem boríthatta föl jóleső elégedettségét.

– És miért szolgálnál?

– Egy ligetet szeretnék. Már öreg vagyok, gyökeret kéne eresztenem. Szeretnék egy zugot, ahol nyugodtan megtehetem. Ami csak az enyém. Ahová nem léphet be senki, csak ha én engedem.

– Sokat kérsz, pedig nem tündér vagy, csak Dív teremtett! – figyelmeztettem.

– Ezért Dív lánya megadhatja, amit kérek. Ő egyedül – hajolt meg ismét mosolyogva, majd bizalommal tekintett föl rám. – Te tudod, milyen fizetség nélkül szolgálni. Jobb úgy, ha a végén kap valami jutalmat a tündér.

Gyerekkoromat az Özvegy várában töltöttem, egyedüli szolgálóként. Senki mást nem tűrt meg maga körül, csak a lányát meg engem, s engem is csak azért, hogy mindig rajtam tarthassa a szemét. Jól tudtam, milyen úgy felnőni, hogy az érettség csak még több munkát jelent.

Sóhajtottam, és széttártam a karomat.

– Legyen. De csak te kapsz ilyen fizetséget. Ha a többi nemtő is dolgozni akar, be kell érniük a kevéssel.

– Ha akad nekik munka – intett Kökény a zsendülő földre, és kacsintott.

Fölnevettem. Nem is tudom, mikor kacagtam ilyen jóízűen utoljára.

– Ha egyszer szeretem a növényeket, Kökény. Szívesen elbíbelődöm velük.

– Ó, tudom én azt – felelte, és megpördült a sarkán, majd beletáncolt az új kertbe. Egy dalt énekelt a csacska leányról, aki beleszeretett a holdba, és amikor az elfogyott, megölte magát.

A varázsfüveket gyomláltam éppen, amikor megcsendült az ezüsterdő. Azt hittem, Emese az, és sáros kötényben, tövis marta kézzel, kibomlott hajjal rohantam a várkapuba, hogy fogadhassam. Kökény a tisztás-földeken dolgozott. A régi, még gyerekkoromban kitört ajtószárnyak között azonban nem Emese állt, hanem egy férfi, száron vezetve szürke lovát. Nyergére kopját szíjazott, oldalán kard fityegett. Fiatal volt és hetyke, avarbarna öltözéke alapján tündérúr fia éppúgy lehetett volna, mint zselléré. Amikor meglátott, felém nyújtotta a kantárszárat.

– A vár úrnőjéhez jöttem. Jelentsd, hogy Kármin érkezett, és vezesd a lovam az istállóba!

– Nocsak, és a vár úrnője tud az érkezésedről?

– Ha jelented, tudni fog.

Ránevettem, és megfogtam a kantárszárat. A ló felhorkant, orrluka kitágult. Érezte rajtam, ki vagyok, és fejét felszegve próbálta kitépni magát. Megemeltem a metszőollót, hegyét a levegőbe szúrtam, mire meghunyászkodott, csak nagy szeme forgott ijedten a fonott sörény alatt.

– És mi járatban, Kármin?

Méregetett, akár egy rongyot, rám bízhatja-e küldetése titkát.

– Lánykérőbe jöttem.

Fölkacagtam, mire dühében elvörösödött.

– Nem akárki vagyok! Szélvárból jöttem, tündérúr az apám!

Csinos fiú volt, szebb, mint bárki férfi, akivel eddig találkoztam, de István eres keze, szeplős bőre, emberillata után akárki lehetett volna. Egy pillanat alatt átvágtattak a szívemen az elmúlt évek, számtalan perc és óra emlékei, és fanyar lett a kedvem, mint a naspolya.

– És hány fivéred van, hogy arra fanyalodtál, hogy a Héterdőből végy feleséget? Hallottad hírét, hogy új úrnője van az ezüst- és ólomerdőnek, és ha a menyasszonynak sárkányszaga van, hát majd befogod az orrod, csak a tiéd legyen a vár? – Már nem nevettem. A ló reszketve állt mellettem.

– Nem cseléd vagy – mondta halkan; korábbi pirosságát vászonfehérség váltotta föl.

– Nem cseléd vagyok.

– Bocsáss meg, úrnőm…

Csak intettem a szememmel. A kantárszárat nem eresztettem, és Kármin pár tétova lépés után megfordult és kiment az udvarból. Lépteiben benne volt a félelem, mint minden tündérfiében, aki valaha is megtudta, hogy Dív, a sárkány lánya vagyok.

– Eredj a karámba! – veregettem meg a ló nyakát, mire megkönnyebbülten engedelmeskedett. Ő is menekült előlem.

Leültem a várudvar kőlócájára. A fáradtság kicsavarta kezemből az ollót. Nem sírtam, mert már letelt a gyász ideje, de arra gondoltam, miközben a vár fala és az erdő ezüstszürke foltokká folytak össze előttem, hogy István sosem félt tőlem.

Meghagytam Kökénynek, hogy senkit be ne engedjen a várba. Öregsége folytán nem vártam el tőle, hogy el is űzzön mindenkit, hiszen még egy Kárminhoz hasonló nyikhaj is felapríthatta volna a kardjával, de bíztam benne, hogy sima szavaival képes eltántorítani a hívatlan vándorokat, s ha kell, hazudik: azt mondja, vén banya vagyok, vagy hogy az ezüstvár gazdátlanul áll, kincseit pedig már rég elhordták. Arra az esetre, ha pedig nem bírna velük, a kezébe adtam egy kürtöt, hogy fújja meg azt.

– Nem akarok látogatókat – mondtam. – Az erdőben nincs senki, akivel szívesen találkoznék, a Rengetegen kívüli csillagfalvak pedig ellenségek.

Kökény megvakarta a fejét.

– Most már mindig csak ketten leszünk, úrnőm? – kérdezte.

Meglepve néztem rá.

– Egyedül érzed magad?

– Te nem? – kérdezett vissza.

– A lányom az emberek között van. Őt akarom hazahozni.

Kökény félrehajtotta a fejét.

– Mennyire akarod?

– Miféle kérdés ez? – emeltem föl a hangomat.

Kökény vállat vont, fateste nyikorgott.

– Már csaknem három hónapja élsz itt, úrnőm. A lányod pedig még mindig nincs itt. Csak mi ketten. – Kivillantak makk-fogai.

Igaza volt. Eleget vártam már Emesére. Magától nem fog jönni; nekem kell érte mennem.

Éjszaka indultam útnak, ahogy egy efféle vállalkozáshoz illik. Hattyúbőrömet otthon hagytam; az Özvegytől szerzett fellegkulccsal szólítottam magamhoz a szeleket, hogy azok hátán röpüljek. Ritkán vettem elő a kulcsot – a mostohaanyám azt használta, villámmal sújtotta agyon Istvánt, és én is azzal hívtam le rá a mennykövet. De most szükségem volt minden hatalmamra, hogy legyőzzem Emesét.

Mikor vált belőle iraló? Mikor lett nagylány a vékony prücsökből, akit hátrahagytam? Az idegenségén láttam, hány év telt el, amíg én távol voltam, és hattyúként éltem. Az Özvegy foglyaként. Mintha ismeretlen vadat mentem volna befogni, amely fölfalta azt a sokat nevető, ragyogó kislányt, aki régen volt.

Kiálltam a vár udvarába; a falak úgy hajoltak fölém, akár egy húsevő virág szirmai. Közöttük fekete égbolt, csillagtalan a felhőktől. Annál jobb. Fölemeltem a fellegkulcsot – zümmögött a kezemben, akár egy támadásra készülő darázsraj –, és lehívtam a szeleket.

Száguldva jöttek, láthatatlan karmaik belekaptak a ruhámba. Körbefont a szélvész, hidegen, kíméletlenül végigtapogatott, majd fölemelt. A magukkal hozott porszemcsék szúrtak, akár a tűk, de repültem. Beleültem a sivítva tomboló förgeteg szívébe, amely tisztára szippantotta az udvar köveit, és hagytam, hadd vigyen.

A szelek marka kiemelt a vár udvarából, és a Rengeteg fölé rántott. Hajam korbácsként csattogott körülöttem, a fellegkulcs diadalmasan fütyült, ahogy a förgeteg keresztülfújt rajta. Sebesebben száguldottam, mint hattyú alakban valaha is, és szívemet csordultig töltötte ujjongással a hatalom.

A határ egy pislantásnyira volt: egyik pillanatban még a Héterdő fái karistolták a szélből álló paripa fuvallatpatáit, a másikban már szürke utca folyosóján lódultam előre, mintha lefektetett kürtő szívott volna föl. A végén sötét ház ismerős tömbje várt: a sógornőmé.

Emese erkélyajtaján le volt engedve a redőny. Intettem, mire a szelek üvöltve tépték le és szórták a szélbe a léceket, majd a kilincset megrántva kiszakították az ajtót. Alattunk, a földszinten fény ragyogott föl.

Az ágy jobboldalt állt, Emese riadtan ült föl benne. Még a szemében pihent az álom, annak homályán át pislogott rám, én pedig nem késlekedtem. Nem hagytam neki időt a varázslásra; a fellegkulcsot megrántva kiszippantottam a szobából a levegőt, a földön szétszórt papírokat és a lányomat, aki nyekkenve csapódott a combomnak. Ösztönösen átfogtam. Elrúgta volna magát tőlem, nekem feszítette lábfejét, ám ekkor a förgeteg fölemelt mindkettőnket, mire inkább rám kulcsolódott. Éreztem, ahogy reszket. Így fogott át kisgyermekként is, valahányszor félt: mint egy forró, remegő gyümölcs, csüngött rajtam, letéphetetlenül.

Felkiáltott félelmében, amikor az égbe röppentünk; odalent utánunk sikoltott István húga, de ember volt csak, és semmit sem tehetett. Ha tündér, talán akkor sem képes megállítani, hiszen nálam volt a fellegkulcs.

– Anya! – rikoltott a fülembe Emese. – Tegyél le!

Nem válaszoltam.

– Nem akarok veled menni!

Egy gyerek makacssága. Száguldottunk az égen tovább, alattunk Héterdő őrfái nyújtogatták ostorágaikat.

– Ehhez nincs jogod!

Fölnevettem.

– Jogom?! Édes lányom, téged megvédeni mindig van jogom.

– Megvédeni? Mitől?

Megálltunk a levegőben, a förgeteg ciklonként tartott minket a magasban, zúgásától alig hallottuk egymást. Emese szemébe néztem – évek óta nem láttam ilyen közelről, és rácsodálkoztam a szemöldöke ívére, az élesedő arccsontokra, amelyek bizonyára ott voltak az emlékeimben élő gyerekarc pufóksága mögött is, de elképzelni sem tudtam őket.

– Az emberektől – mondtam. Nem lehettem biztos benne, érti-e, de azt tudtam, hogy most kénytelen végighallgatni, nem szökhet el előlem, és nem is küldhet el. – Soha nem leszel olyan, mint ők. Te ide tartozol, akármit is mondasz, akármire nevelt is István. Ha megtagadsz, és ott maradsz közöttük, elsorvadsz. Tudom, mert én is elsorvadtam. Fölfal az a világ, megbénítja a szívedet. Félni fogsz, holott erős vagy; gyűlölöd majd magad, pedig szeretned kéne; nem engedsz el, amikor a kötél már gúzs és nem kapaszkodó, és az elől menekülsz majd, amire vágysz. Alattomos méreg az emberi, Emese. – A szemét figyeltem, hátha felcsillan benne a megértés szikrája, de csak nézett rám, pupillája obszidián kavics. – Tudom, hogy haragszol rám, amiért gyerekkorodban magadra hagytalak. Megbűnhődtem érte. Kétszer büntetni a végzetnők sem szoktak, és a tetejébe nem is a te dolgod.

– Becsaptál, amikor elmentél – szólalt meg. Haja csapkodott a szélben, a szájába akadt. Dühös mozdulattal félresöpörte. – Évekig vártunk vissza. Apa minden éjjel utánad indult a Rengetegbe, és minden éjjel kivetette magából a tündérvilág. Miattad kerültünk Héterdőbe! Téged kerestünk, téged akartunk visszahozni. Aztán jöttél is – folytatta keserűen. – És elkéstél. Miért nem tudtál hamarabb jönni?

– Nem az én hibám – mondtam.

– Aztán, amikor végre megérkeztél – mondta, és a tekintete már égetett –, nem Apához futottál először, és nem is hozzám. Nem, a te első dolgod az volt, hogy megöld az Özvegyet.

A forgószél szemében álltunk, hideg szél préselt minket össze. Emese még mindig kapaszkodott belém, de csak fogódzó voltam, nem az anyja.

– Megfizettem István haláláért, helyetted is – mondtam fagyosan.

Kihívóan nézett rám, és azt hittem, el fog engedni: inkább a zuhanást választja, mint engem. Még tombolt körülöttünk a megidézett vihar, mégis úgy éreztem, ő az erősebb.

– Nem kell, hogy szeress – szólaltam meg ismét. Nem akartam harcolni vele. – De már csak ketten vagyunk.

Nem tudom, miért épp ez hatott, de a szeméből eltűnt a keménység, és elakadt a lélegzete. Magához szorított.

– Rendben – mondta végül. – Veled megyek. De csak rövid időre.

Intettem a viharnak, és továbbpenderített minket. Átöleltem Emesét, megnyugodva, hogy mégis engedett nekem. Amíg repültünk, úgy éreztem, hattyútoll vagyok, szél szárnyán sodródó.

A lányom hajába temettem az arcomat. Azt hittem, visszakaptam. Elfelejtettem, hogy emberszíve van, vagyis megfér benne a szeretet mellett a gyűlölet is.

Amíg azonban tartott az út, békét lélegeztem be a hajából.

Nem Kármin volt az utolsó kéretlen kérő. Miután Emesét elhelyeztem a toronyban, a régi gyerekszobában, és én is álomra hajtottam a fejem Dív egykori ezüstágyán (egy sárkányt senki nem hív apának), szinte csak pislantásnyi hosszúnak tűnt az alvás, amiből fölvert egy kürt szava.

Összerándultam az ágyon. Vadászkürt szólt azon a napon is, amikor hercegfi érkezett a várba, hogy megölje Dívet és magával vigye az anyámat. Engem ott hagytak a véres sárkánytetem mellett, és ellovagoltak: szép szál királyfi, gyönyörű királylány. Bizonyára abban az új életben, amit kezdtek, nem is gondoltak Lónára, a fattyúra, talán csak az anyám, éjjelente, amikor a nyalka sárkányölő, akire lecserélt, már aludt.

Bűntudattal gondoltam vissza rá, hogy egykor én is így hagytam ott Emesét az apjánál. Vissza akartam térni érte még azon a napon, de az Özvegy varázslata foglyul ejtett. Tudtam, mit élt át, hiszen én is évekig hiába vártam az anyámra. Megfogadtam, hogy jóváteszem.

Soha többé nem hagyom magára.

Ismét fölharsant a kürt, immár közelebbről, a vár falai csengve visszhangozták. Kökény kürtje, jutott eszembe. Kiugrottam az ágyból, köntöst kerestem. Régi függönyből szabtam pár napja – a rongyok úrnője is voltam, nem csupán az ezüsterdőé. Lerohantam a lépcsőn. Hogy ki zavart meg, még csak nem is sejtettem.

Az udvaron egy csataló állt, szoborszerű tömbje mellett vékony férfi – és Emese. Kökény nem volt sehol.

– Tessék, itt van a kérőd. Én pedig megyek – fordult felém a lányom, amikor leértem az udvarra. Talpam alatt harmatos volt a kő, de nem annak hidegétől fáztam.

– Hova mennél? – kérdeztem.

– Úrnőm… – hajolt meg a férfi.

– Haza. Azt hittem, engem kerestél. Új családról nem volt szó.

Az ajka remegett. Megöleltem volna, de elfelejtettem, hogyan kell, és most nem sietett a segítségemre a vihar.

– Szó sincs új családról – mondtam kimérten.

– Három hónapja sincs, hogy Apa meghalt! – kiáltotta az arcomba. – Ez meg itt azt mondja, lánykérőbe jött!

– Letelt a gyászidő – szólalt meg a férfi. Most először néztem az arcába. Középkorú volt, mint én, szikár, szigorú. Ide-oda villant a szeme kettőnk között, és nem mosolygott. – Én pedig az anyádhoz jöttem, gyerek.

– Hogy miért jött, nem tartozik rám. Nem én hívtam, ahogy a múltkorit sem – mondtam.

– Múltkorit? Ezek… falkában járnak ide?

Még ha köze lenne hozzá, hogyan intézem a dolgaimat! De ez a csökönyös értetlenség, a szándékos félreértés megbolygatta a nyugalmamat.

– Amint ő is mondta, letelt a gyászidő. Ha úgy akarnám, férjhez mehetnék újra.

– Na, én megyek – fordult el hirtelen, és elindult a kapu felé.

– Úrnőm – szólított meg ismét a férfi.

– Emese! – szóltam a lányom után. Nem torpant meg, csak visszakiáltott, indulata mögött érződött a könyörgés:

– Küldd el! Ezt nem lehet így… küldd el innen!

– És akkor maradsz?

Megállt, haja előrehullt.

– Akkor beszélhetünk. Esetleg.

Bosszantott ez az emberi húzdmeg-ereszdmeg játék. Nem értettem, mit akar tőlem, miért nem képes kitartani az éjszakai döntése mellett. Hiszen azt mondta, velem jön. Miért lóbálja meg előttem a szeretetét, hogy aztán elvegye?

Legalább azt világosan megmondta, mi a feltétele annak, hogy beszéljünk. A férfi felé fordultam újra.

– Hallottad a lányomat – mondtam. – Menj innen! Itt nem látunk szívesen.

– Így uralkodik rajtad ez a csitri? – kérdezte.

Egy lobbanással feltámadt bennem a düh, mert igaza volt, mert legalább köszöntenem kellett volna, mert a gyerek nem forgathatja ki a rendet, nem parancsolhat a szülőnek. És mégis…

Emese a kapuban várt, nekitámaszkodott a kő boltívnek.

Azt mondtam neki, nem kell szeretnie. Elfogadta ezt az árat. Nekem is el kell fogadnom.

– Menj innen! – ismételtem.

– Örömmel. – A férfi fölszállt a nyeregbe. – Látom, hogy nem vagy nekem való asszony. Egy sárkányvérű… meg egy emberfattyú. Nem ezt vártam.

Felé lendültem, alakot sem öltött harag lökte előre a kezem, az húzta a levegőbe az iralás rajzait, az taszította végig a lovat és lovasát az udvaron, hogy felbucskáztak a köveken, nekiverődtek a kapunak; dühöm kisodorta őket , és lökött még rajtuk annyit, hogy az árokba bukjanak.

Emese fölkiáltott, és kirohant volna utánuk, de berántottam a varázslattal az udvar közepére.

– A lovat nem kellett volna – mondta. Szemében könnyek ültek. – Miféle ember vagy te?

– Nem vagyok ember – feleltem.

Elsírta magát.

Meg akartam kérdezni tőle, mit tegyek, hogy elfogadja, amit adok. Hol vannak a határok, amiket meg akar húzni? Miért teszi ezt velem, hogy haragszik, de nem árulja el az okát? Végül csak magamhoz húztam. Szegény embergyerekem. Nem csoda, ha ő sem érti, mit akar.

– Úgy hiányzik – zokogta, és egy pillanatra nem tudtam, miről beszél. Aztán jöttem csak rá, hogy Istvánról. – Néha úgy ébredek, hogy minden rendben, aztán eszembe jut, hogy meghalt. Vissza akarom kapni, és nem lehet. Nem tudom, hogyan… – Elfúlt a hangja, köntösömbe törölte az orrát. Nem válaszoltam, csak susogtam neki. – Nem vagyok már kicsi! – húzódott el szemrehányóan, aztán behunyta a szemét. Szinte láttam, ahogy erőt gyűjt: szilárdság, eltökéltség, tudatosság gyűlik kemény csomóba a szívében. Amikor rám nézett, már ismét tiszta volt a tekintete.

– Azt akarom, hogy ne jöjjön ide több ezekből a… kérőkből.

– Ezt akarod? – kérdeztem. Hinni sem mertem, hogy csak ennyi az ára a szeretetének. Mert erről volt szó.

– Először ezt – mondta halkan.

Sóhajtottam. Nem azért, mert fizetnem kellett neki – hiszen valamit mindig adni kell, ha kapunk –, hanem mert most először viselkedett tündér módra azóta, hogy újra találkoztunk. Végre tudta, mit akar. Ami pedig a felkínált jutalmat illeti… Nem volt igaz, amit tegnap éjjel mondtam. Büntetés lett volna várnom, kiül-e valaha a tekintetébe a melegség, morzsáit csipegetni annak, ami egykor volt. Ő még mindig a napom, a holdam, ismeretlen csillagom volt; még így, hogy félig emberré vált, hogy a lelke beteg és sérült is. De ha mélyen magamba néztem, megtaláltam a vágyat, hogy olyannak lássam benne önmagamat, amilyen lenni szeretnék: erős, melegséget sugárzó anyának. A porba visszahulló szeretet olyan fájdalmas.

Így hát letérdeltem az udvaron, és hajtűmmel belekarcoltam a mintákat. A várfalak köveiből kihajtott az ezüstérc, indákat, tüskéket növesztett, keresztül-kasul befonta a kapu boltívét, és olyan sűrű, karmos lombokba terebélyesedett, hogy alig láttam mögötte az erdőt. Ha Kökény be akar jutni, másznia kell, de megérdemli: miért nem tartóztatta föl ezt a tündért?

– Nem jönnek többet – mondtam. – Most már szeretsz? – kérdeztem, megerősítést várva az alkura.

– És te? – kérdezte ő, ahogy az emberek, szorongva. Egykor, amikor elszöktem otthonról, megfogadtam, hogy nem felelek többé erre az ostoba, fölösleges kérdésre, de akkor, Emesével összezárva a tövisekkel körülrótt várudvaron már nem tűnt olyan fontosnak betartanom. Elvégre csak magamnak tettem. Ledobtam hát a fogadalmat, és egyúttal azt a meggyőződést is, hogy a lányomnak tündérnek kell lennie.

Hiszen az apja ember volt.

– Szeretlek – mondtam, nem ígérve, csak olyan egyértelműen, akár egy lélegzet. Ahogy az emberek.

Korai lett volna még beszélnünk egymással, s különben is, megnyugtatott a tudat, hogy ha kiállom a próbákat, amelyeket elém állít, akkor szeretni fog. Vártam, mikor kér legközelebb.

Addig is én kértem tőle, hétköznapi apróságokat: segítsen Kökénynek és nekem átválogatni a könyvtár könyveit. Kedvetlenül vonogatta a vállát, de jött a nyomomban. Amikor Kökényt meglátta az udvaron, kerekre tágult a szeme.

– Kis úrnő – hajolt meg Kökény vidáman, és csatlakozott hozzánk.

– Az ablakból már láttalak – mondta Emese. – Azt hittem, fa vagy.

A modora hagyott némi kívánnivalót maga után, de Kökény föl se vette a sértést.

– Reggeliztem.

– Értem. Napfényt.

Emese könnyed természetességgel lépett Kökény mellé, és leplezetlen kíváncsisággal fürkészte göcsörtjeit, mohaszakállát, bogyószemét.

– Itt laksz te is?

– Kökény itt szolgál – mondtam.

– Még egy darabig – kacsintott a fanemtő. – Régen is itt éltem, amikor édesanyád még gyerek volt – tette hozzá. – Sokat meséltem neki.

Meglepetésemben megbotlottam, de ruhám szegélyét fölkapva lepleztem megdöbbenésemet. Emlékeztem Kökény fajtájára, mindenütt ott voltak a várban, néha úgy festett az udvar, mintha ligetté alakult volna át – ők főztek, mostak, őröltek lisztet, varrtak ruhát, és ők viseltek gondot rám is. Emlékeimben nem tettem különbséget közöttük, mert egyazon fa ágaiból lettek mindannyian, és egyik olyan volt, mint a másik, de a mesék néha még mindig eszembe jutottak.

– Azokat a meséket mondtam neked kiskorodban én is – szólaltam meg halkan. – Emlékszel rájuk?

– Nem igazán – vágta rá Emese.

– Majd mesélek akkor – mosolygott Kökény. – Édesanyád már úgyis kinőtt belőlük, és hamarosan te is. Mikor meséljem, ha nem most, amíg még gyerek vagy?

Emese szája megrándult, mintha ellenkezni akart volna, de aztán csak hátrarázta a haját, és annyit mondott:

– Felőlem.

A fordulóba érve elküldtem Kökényt, hozzon ládákat, és fölmentünk a lépcsőn a másik szárnyba.

A könyvtárszoba volt a legvilágosabb a vár termei közül: a hatalmas, csavart oszloppal kettéosztott ablakon pászmákban dőlt be a napfény. A polcokon alig néhány könyv árválkodott; a többit elvitte magával az Özvegy, a lányától pedig nem akaródzott visszakérnem őket.

– Nincs is mit pakolni – jegyezte meg Emese is.

– Ami értékes, rejtve volt. Az Özvegy épp ezért nem tudott teljesen kifosztani. Dív nem szerette elöl hagyni a könyveket, ahol anyám is megtalálhatja őket.

– Miért? – nézett rám Emese kíváncsian.

Keserűen fölnevettem.

– Mert nem akarta, hogy elszökjön tőle. Sárkány vagy ember – úgy látszik, ilyenek a férfiak mindannyian.

– Apa nem ilyen volt – mondta dacosan.

– Emese – fogtam meg a kezét. Nem húzta el, de nem is szorította meg az ujjaimat. – Emlékszel arra a napra, amikor elrepültem?

Bólintott.

– Nehezen felejthetném el. – Megint harag gyűrte ráncba a szája sarkát.

– Aznap lehoztál nekem egy hattyúbőrt a padlásról, amihez én nem férhettem hozzá. Sosem gondolkodtál el azon, miért nem? És hogyan került oda?

Lassan rázta a fejét.

– Apád nem akarta, hogy magammal hozzalak a Héterdőbe. A hattyúbőr… nem csak egy tárgy. Bizonyos értelemben én magam vagyok az. István a padlásra zárta, hogy sose hagyhassam el. Hét évig éltem úgy, hogy nem mehettem a bőrtől kőhajításnyinál távolabb. – Düh nélkül, higgadtan beszéltem. Olyan régen volt már, s különben is: amit István tett, tökéletesen érthető.

– Nem hiszem. Miért tette volna, ha szeretett?

– Talán éppen azért tette, nem gondolod…? – kérdeztem tőle halkan.

– Ahogy te is teszed most?

Fájt látnom, hogyan mérgezte meg az emberi.

– Nem. Nem úgy, ahogy én teszem. Ha elmész, rád bízom, visszatérsz-e. Várni foglak, egyre türelmetlenebbül vagy fásultabban, de te döntöd el, hogy akkor is itt maradsz-e, ha már ismersz. Azt pedig én döntöm el, hogy befogadlak-e. – Rámosolyogtam, hogy elvegyem szavaim élét.

Ekkor megérkezett Kökény nyikorogva, fás karjainak meg se kottyant a ládák súlya. Nagy garral csörtetett be, és letette a rekeszeket a kőre.

A terem szélén álló kandallóhoz mentem, ahol az egyik hatalmas kőlap, akár egy kriptafedél, csillogva kitűnt a többi közül. Faragványai lekoptak az évek során. Letérdeltem elé, és ujjamat a kandalló hideg, zsíros kormába mártva felrajzoltam egy kulcsvarázst. Emese mellém kuporodott, úgy figyelte a kezemet.

– Ha elrontanám, nem történne semmi – mondtam neki. – Vannak ilyen varázslatok. A legtöbb azonban visszaüt. Hogyan szoktál gyakorolni?

– Az utolsó vonásig rajzolom – mormolta. – Amikor már ki akarna törni, akkor abbahagyom, és széttépem a lapot.

Bólintottam.

– Okos.

A halványsárga kő beszívta a hamuval írt jeleket, majd rézsút leereszkedett, rámpát alkotva egy elnyúló kamrába, amely alacsonyan húzódott a könyvtárterem alatt.

– Maradjatok fönt! Majd szólok, ha végeztem! – mondtam, és lecsúsztam a kamrába. – Kökény, kérek egy ládát!

Utánam lökte a járatba, hogy megfordulni is alig tudtam tőle. Odabent minden fal mellett könyvtornyok álltak. Fejemet vállam közé húzva néztem végig rajtuk a szürke homályban. A gerincük száraz volt; reménykedtem benne, hogy épen megmaradtak mind. Lassan pakolni kezdtem a ládába, óvatosan, meg ne sérüljenek.

Tompán hallottam Emese és Kökény hangját, ahogy sutyorogva beszélgetnek, míg rám várnak. Nem értettem a szavakat, de a fanemtő hanglejtése elzsongított. Emelkedő-süllyedő dallam, sodor magával, mesét sző.

Amikor a láda tele lett, föltoltam a kőrámpán, Kökény pedig erős karjával felhúzta. Vénen még erősebb volt, mint amikor még az összes fanemtőnek lomb díszítette a koronáját. Vagy csak ő volt ilyen szívós.

Dívnek nem volt sok könyve, de azok szinte mind füvekről, a holdról, varázslatokról és sötétségről szóltak. Nem csoda, hogy elrejtette őket az anyám elől. Még nekem sem engedte, hogy hozzájuk érjek, csak nyírfaháncsra rajzolhattam unos-untalan a varázsmintákat, míg tökéletesek nem lettek. Sosem dicsért meg, de legalább meg sem ütött soha, nem úgy, mint később az Özvegy. Dívnek teljesen mindegy volt, mennyi idő alatt tanulok meg bármit is, csak állt mellettem, rezzenéstelen arccal, és várt és várt és várt.

A második láda csak félig telt meg, magam is föl tudtam tolni a rámpán. Kökény hangjának morajlása fölerősödött, ahogy kiértem a fényre.

– …A kígyólány pedig látta, hogy a vitéz halott. Más meggyászolta volna, nem úgy ő. Hét nap, hét éjszaka virrasztott kedvese mellett, és a nyolcadik napon fölkerekedett, hogy visszahozza a halálból…

– Kökény! – csattantam föl. Elöntött a harag. – Elhallgass!

Bűntudatosan nézett föl.

– Azt gondoltam, mesélek, amíg odalent vagy…

– Mi bajod van? – kérdezte Emese ellenségesen. – Már ezt se lehet?

Behunytam a szemem.

– Dív várában ezt a történetet nem meséljük el.

Kökény szája elé kapta a kezét.

– Ó – mondta, aztán elnyújtva: – Ó, ó, ó, ó! Erre nem gondoltam, úrnőm, bocsáss meg!

– Elárulnátok, mi van veletek? – kérdezte Emese. – Csak egy mese volt!

– Majd, ha nagyobb leszel – mondtam neki, mint máskor, ha el akartam kerülni a magyarázatot.

Fölállt, dühösen leporolta a nadrágját.

– Ó, menj a francba! – morogta, és kifordult a könyvtárszobából… nem úgy, mint máskor.

De hát az a máskor hét éve volt.

Mivel azt mondtam Emesének, szabadon elmehet, el kellett engednem, hogy megnyugtassa a sógornőmet, elvégre úgy ragadtam el onnan, mint egy sárkány. Amikor letettem a ribizlibokros kertben, és megfordultam felhőháton, biztosra vettem, hogy jó darabig nem látom.

Nem siettem vissza a várba. Leszálltam Gödöllőn, és mezítláb, ahogy voltam, elgyalogoltam a temetőig. Az aszfalt törte a lábamat, idegen, ellenséges érzete volt. Hosszú volt az út, de csak kevesen bámultak meg, az emberek szeme átsiklott rajtam. Én azonnal megéreztem a szagukat, ők azonban nem vették észre bennem a tündért.

István sírján még nem sarjadtak virágok, csak a kővázában árválkodott néhány sárga gerbera. A kedvenc virága, pedig még illata sem volt, csak porszaga. Az élénk szirmok ellenére is szürke volt a sír.

Már elbúcsúztam Istvántól a halála utáni hetekben; a határozottságától, ahogyan hozzám ért; meg-megakadó nevetésétől; haja selyemszálaitól; az arcától, ahogy fölé hajolok, és csak suttogás szisszen ide-oda köztünk; a meséitől az embervilágról, amely csodálatosnak tűnt, ha ő regélt róla, és iszonyúnak, ha a saját szememmel láttam; az ajándékoktól és simításoktól, amelyeket szinte oda sem nézve csempészett nekem, miközben a kertben dolgoztam vagy sütöttem; a kételyeitől, a félelmeitől, a vágyaitól és hibáitól. Elbúcsúztam még a fájdalomtól is, hogy elárult, körbefont, megkötött.

Nem volt miért szomorúnak lennem.

– Köszönöm – mondtam a sírnak, és a földbe vájtam az ujjaimat. Kezem nyomán ibolyák sarjadtak a hantból és bontottak szirmokat, míg lila és illatos nem lett előttem a dombocska, mintha tavasz lenne.

Ahogy a földbe túrtam, bűbáj halvány bizsergését éreztem az ujjbegyeimen, de el is halványult menten. Nem az enyém volt, nem virágokat fakasztó. Mintha valaki megfogta volna a kezem, hogy megállítson. Próbáltam visszaidézni az érzést, de hiába fúrtam ismét ujjaimat a hantba, csak zsíros földet tapintottam. A varázslat emléke hűvös volt; állj meg, maradj így, mondta, aztán ez a halvány sugallat is elmúlt.

Hazarepültem, és most mintha még könnyebben sodortak volna magukkal a szelek. Héterdő lombjai csillogtak alattam, akár egy acélbárány gyapja, és láttam, amint az egykor üres és komor ólomerdőbe színes karavánok tartanak Tündérország más vidékeiről, Firene ólomvára körül sátrak szirmai nyílnak. Különös volt elképzelni a zsivajt, a nyüzsgést, a hangyaszorgoskodást ott, ahol korábban csak az Özvegy lomha óriásai jártak. Talán nekem is meg kéne nyitnom a határaimat. Vagy legalább ismét a szolgálatomba édesgetnem Kökény testvéreit.

Üresnek, kihaltnak éreztem a várat; Emese nélkül még inkább az volt. De nem sok értelme lett volna az ablakban állva tördelni a kezem, várva, mikor jön vissza – ha visszajön egyáltalán –, ezért lementem a konyhába, hogy végre kisúroljam a nagy üstöket.

Szerettem dolgozni, ha magamnak tehettem, dallamot adott a létezésnek. Ismétlődő mozdulatok, növekvő rend és tisztaság, fáradtság, pihenés, aztán munka megint. Amikor gyerek voltam, ez jelentette számomra a menekülést, mert valahányszor abbahagytam a súrolást, mosogatást, vízhordást, gereblyézést, fölcsattant az Özvegy hangja, és elrabolta a csendet. Éjjel pedig, a kamrámban fekve túl sok gyűlt körém a régmúltból, és hidegen és távolian nézett rám a két arc, amelyeket születésemtől fogva ismertem: Dív és anyám egyre halványuló, formátlanná váló, érzésekké és torz képekké széthulló emléke.

Az anyám sosem jött vissza értem. Vajon hol lehet?

A gondolataim kirepültek az ablakon, túl a Rengetegen, a tündérek csillagfalvaiba, és végigbarangolták a csak szóbeszédből ismert, csodálatos világot. Egyszer talán majd eljutok oda is.

Emese másnap alkonyatkor érkezett. Megállt a tüskebokrok gyűrűjén kívül, és háromszor csengetett a biciklicsengőjével. Félreintettem a bozótot, és a karjaimba zártam; az sem érdekelt, hogy nem viszonozza.

Idegenként állt a vár előtt, baljával a kerékpár kormányát fogta, jobbjában cipzáras hátizsákot tartott, mintha nem is a Rengeteg venné körül, hanem aszfalt, üveg és beton. Szeme körül szemceruza fekete vonala.

– Adélnak elmondtam, hogy veled vagyok. Holnap-holnapután hétvége, de utána innen kell iskolába mennem. Kezdődik a tanítás.

– Biciklin? – nevettem föl. – Átengedtek így a fák, emberszagú fémen?

– Tudom, hogyan kell utat törni varázslattal – mondta mogorván, és ha értette is, miért kacagok, nem mutatta.

Láttam magam előtt, ahogy tekeri a pedált, drótszamara előretör a fémrengetegben, hogy aztán bűbájtól, virágoktól illatosan kigördüljön az emberek földjébe. A varázslatosból a varázstalanba.

– Most is így jöttél?

Habozott, végül kibökte:

– Rabonbán kísért idáig. Segített átemelni a bringát a bozóton.

Összevontam a szemöldököm.

– Gyakran találkozol vele?

– Csak kérdezni akartam tőle valamit – mondta, és homlokát ráncolta. – De nem vagyunk barátok.

Volt némi feszengés a válaszában, mintha haraggal váltak volna el, de nem firtattam. Megtűrjük egymást Rabonbánnal, a vas- és rézerdő urával, elvégre szomszédok vagyunk, de jobban örülök, ha a lányom nem jár át hozzá. Hiszen még velem sem békült ki igazán.

– Kis úrnő! – kiáltott fel mögöttem Kökény.

– Emese – javította ki a lányom, de kitámasztotta a biciklit, odalépett a fanemtőhöz, és megölelte. – Huh, de érdes vagy!

Kökény csak nevetett.

– Végtére is fából lettem.

– Azt akarod, hogy megkérdezzem, hogyan. Ugye? – kérdezte Emese, mintha ez egy megszokott játék lenne köztük. – Tessék: hogyan? – Rám pillantott, aztán visszafordult Kökényhez.

Mellettük toltam a biciklit, úgy mentünk be a várba. Hátunk mögött összecsapódtak a tüskés ágak, összekulcsolták levélujjaikat. Mintha még az erdő állandó susogó-csilingelő neszezése is elcsitult volna.

– Dív szolgákat akart, de nemigen akad erre tündér, aki önszántából egy sárkányhoz szegődne, ezért fogott egy ágat, lenyeste és varázsfőzettel megöntözte. Fanemtő lett belőle, sima kérgű, zöld levelű. Csak vizet felejtett el adni neki – komorodott el Kökény. – Az első testvéreim elszáradtak. Dívnek meg kellett tanulnia gondoskodni rólunk. A sárkányok sokat felejtenek… Amikor még éltek…

– Kökény! – csattantam föl. Vajon szándékosan packázik velem? – Megmondtam, hogy erről hallgass!

– A nagyapámról van szó – mondta Emese. – Te sosem beszéltél róla. Kótai nagyi bezzeg mindent elmesélt a papiról, amikor még lehetett vele beszélni. Na jó, majdnem mindent, mert azt, hogy amikor Párizsban hegedült, szerelmes lett valaki másba, már Apa mondta el… De Dív? Vagy a másik nagymama? Nem az Özvegy, hanem a valódi?

– Még fiatal vagy hozzá – mondtam.

– Meghalt az apám. Láttalak gyilkolni. Bakker, én is majdnem öltem. És azt mondod, fiatal vagyok?!

Kökény elillant; talán nem akarta hallani, ahogyan veszekszünk, talán csak a szidalom elől menekült, amit így is, úgy is megkap majd. Néha olyan könnyű megértenem, miért használta Dív a parázsfogót és a tüzet a fanemtők megregulázására. Mély levegőt vettem.

– Igen, fiatal vagy, és ez egy olyan történet, amit nem most kell hallanod, amikor…

– Amikor? – csapott le a habozásnyi csöndre.

– Amikor még nem tanultad meg elengedni apádat – mondtam olyan szelíden, ahogyan tőlem telt.

Beszívta a levegőt, aztán lassan kifújta. Ahogyan én. Vártuk, hogy a másik megszólaljon, végül ő törte meg a feszült csöndet.

– Hagyjuk! – morogta. – Mindegy. De ha titkolózol előttem, nem sok értelme volt visszajönnöm.

– És miért jöttél vissza? – kérdeztem. – Mert úgy érzem, még mindig visszatartasz valamit magadból. Az anyád vagyok. Ennél nem lehetek több. Ezt neked is meg kell értened.

Vártam, hogy kimondja. Az árat, amit meg kell fizetnem, az adósságot, amit le kell rónom. Sokára ébredt rá, miféle fizetséget vár tőlem. Végtére is, félig ember. Nem értheti a szívével a törvényeket, neki tanulnia kell azokat.

– Tanulni akarok tőled – mondta végül. – Egyszer már majdnem belehaltam, hogy nem tudtam eleget. Még egyszer nem akarok ilyen helyzetbe kerülni.

– Varázsolni?

Tágra nyílt szemmel nézett rám, ártatlan meglepődés látszott rajta.

– Hát persze. Miért, tudsz tanítani mást is?

Ezt elengedtem a fülem mellett.

– Akkor tanulni fogsz – mondtam.

Én nem leszek adósa senkinek, még a tulajdon lányomnak sem.

Mikor hallottak vajon ezek a falak utoljára nevetést? Ezen töprengtem, ahogy eltűnődtem a hangon, Emese csengő, kifulladva szaggatottá váló kacagásán, amelyben már nem fedeztem föl a gyerekkori bugyborékoló jókedvet. Milyen édes nevetése volt egykor! István föl is vette kazettára, talán megvan még valahol a házban.

A másik házban, Gödöllőn. Ahhoz többé nincs közöm.

Emese előtt én voltam az utolsó, aki az udvaron nevetett, amikor még élt Dív, és az anyám is szeretett. Tudom, hogy a tündérek úgy gondolják, sárkánnyal élni maga az iszonyat, de ez nem igaz. Dívnek nem volt szíve, és képtelen volt valóban szeretni, de megvolt benne az akarat, hogy legalább megpróbálja, és ha jobb napjain képessé vált elfogadni engem a világ, az erdő vagy a vár részeként, még kedves is volt.

Néhányszor pedig megröptetett.

Voltak szép napok az ezüstvárban, és ha jobban belegondolok, néha még az Özvegy ólomvárában is, amikor szamócát szedtünk Firenével, vagy a nyári napokon iszapot túrtunk fel lábujjainkkal a tó fenekéről, hogy megdobáljuk sárgolyókkal a békákat.

Ha Emese már nevetni is képes, kezd helyrebillenni.

Kinéztem az ablakon az udvarra. Emese a lépcsőn ült, Kökény mellette, és fejüket összedugva nevetgéltek. A fanemtő hangja dalra váltott, és bár csak foszlányok jutottak el hozzám belőle, fölismertem. Még gyerekkoromban hallottam, talán az anyámtól, talán a szolgálók valamelyikétől:

Hálót szőtt a pók az ágra,

Vendégeit abban várta.

Arra járt egy légy s egy lepke,

Zümmögésbe elegyedve.

Gyertek hozzám vacsorára,

Mondta pókunk karját tárva.

Üres háló, üres kamra,

Legyintett a lepke arra.

Hízelgett a pók a légynek:

Csak egy percre pihenjél meg!

Légy a vendég, pók a gazda,

Az asztalát jól megrakja:

Itt egy potroh, amott egy szárny,

Most már jöhetsz, kis lepkelány!

Lepke félve legyet keres:

Légyből a sült, légy a leves.

No, de hiszen ő akarta,

Mondta a pók száját nyalva.

Mondd, ha te most lepke lennél,

Asztalához telepednél?

Lehetséges, hogy Emesének sosem énekeltem el? Most gurult a nevetéstől, és megfogta Kökény kezét.

István nem tudott jól énekelni, hangja ide-oda csúszkált, mintha nem találná az útját, és nekem nem is énekelt soha. De amint Emese megszületett, dúdolni kezdett neki, aztán dalolt is. Hamisan, meg-megakadva, szöveget tévesztve, a lányunk mégis úgy hallgatta, mintha tündérmuzsika lenne, pedig ismerte az én hangomat is.

Néha úgy néztek össze, mintha csak ők léteznének. Ők, emberek. S bár szerettek engem is, a tündért, időnként, amikor kitalálták egymás gondolatait és érzéseit, amikor egy szemrezdülést követően megérintették egymást, úgy éreztem, kirekesztenek. Idegen voltam abban a világban, és igen, néha idegen voltam a családomban is.

Amikor Emese az óvodában Istvántól kérte, hogy segítsen levenni a cipőjét. Amikor csak az a kenyér volt jó, amit ketten hoztak a boltból, és útközben elrágták a serclijét, miközben a saját sütésű kenyeremnek mindig levágta a héját. Amikor meséltem a Héterdőről, de ő elfordult tőlem, és az apját hívta a Vidám mesékkel.

Épp elég, hogy néha kívül kerültem a világukon.

Így nézett most össze Emese és Kökény is.

Otthagytam az ablakot, kiléptem a szobából, és elindultam le a lépcsőn, ki a kertbe, a távoli ágyásokhoz, felkaptam a kerti szerszámokat, aztán belevágtam a földbe a kapát, és csak kapáltam, kapáltam és kapáltam.

Nem gondoltam semmire.

Amikor először ment el hajnalban biciklivel az emberek világába, megígérte, hogy délután rögtön visszajön a várba, így nem volt okom aggódni. Az ígéretek rá ugyanúgy kötelező érvényűek voltak, mint a tündérekre, és ezt ő is tudta: épp azért ígért, hogy megnyugodjak.

Amikor visszatért, a kapuban vártam, és mert én is ígéretet tettem, azt mondtam neki:

– Gyere föl a toronyba!

Nézett nagy szemekkel.

– Miért?

– Tanulni akartál.

– Van házim is… – kezdte, de aztán bólintott. – Máris.

A biciklit betette az istállóba a ló mellé, hátizsákjából kivett egy fél vajas zsemlét, és tenyerén az állatnak kínálta, aztán lesöpörte a morzsákat, és mellém penderült.

– Mehetünk.

Engedelmes volt és lelkes, mintha nem is az a mogorva, bizalmatlan gyerek lett volna, aki tegnap volt. Talán tényleg csak erre volt szükség: teljesíteni a kérését a szeretetéért cserébe.

Amikor visszaköltöztem az ezüstvárba, az első utam a toronyba vezetett, a végzetnők sorsfolyójára nyíló varázstükörhöz, ám annak hűlt helye volt. Elmehettem volna az Üveghegyhez, hogy újat hasítsak, de titkon abban reménykedtem, hogy a mostohanővérem visszaadja azt a tükröt, amit az Özvegy régen elvitt magával. A mennyezet azóta is üres volt.

Amikor beléptünk, és Emese meglátta a homokkal felszórt asztalt, rögtön fölnézett a tükör helyére.

– Majd lesz az is, de most még korai lenne a végzetnőkkel társalkodni – mondtam. – Egyelőre csak a varázsrajzokat tanuljuk.

Emese ledobta a hátizsákját, és az asztalhoz lépett.

– Minden várban van ilyen?

– Nem jártam mások várában, de itt mindig is volt tükör, és Rapsonnál, az Özvegy férjénél is. Rabonbánról nehezen tudom elképzelni, hogy megtartotta volna, de sosem lehet tudni. Éjfél és Hajnal pedig… ők biztos gyakran beszélnek a végzetnőkkel.

Hümmögött, és kiszedegette a homokból a virágszirmokat és elhullott legyeket, amelyek az ablakon keresztül sodródtak bele, aztán a falapáttal elsimította a felszínét.

– Miért nem papírt használsz? – kérdezte. – Az pontosabb.

– Még nem volt időm papírt meríteni.

– Meríteni? – nézett rám megütközve.

– Itt mindent mi készítünk, ha nem vetted volna észre – mondtam hűvösen.

– De hiszen… át tudsz jönni az emberek közé! Megvehetsz akármit!

– Emberpénzen, ami nekem nincs. De még ha lenne is – tettem hozzá gyorsan, hogy elejét vegyem az akadékoskodásnak –, minél kevesebb itt a holmi odaátról, annál jobb. Gondolkodtam a kereskedelmen… de az még odébb van. Ha a végzetnők egyáltalán hagyják, hogy így kilyuggassam a határt. – A sátrakra gondoltam Firene vára körül. István hajtincse révén át tudok repülni az emberek földjére, átengednek az őrfák. Ha át tudnám hozni az embervilág kincseit, talán egy napon az ezüstvár köré is épülhetne város. A kalmárfejedelmeknek pedig sok mindent megbocsátanak az emberek, tán még azt is, hogy sárkányvér csörgedezik az ereikben.

– Kicsit maradi – húzta a száját Emese, aztán újra felpillantott rám. – Mindent ti készítetek? A gyertyákat, az edényeket, a vécépapírt…?

– Igen – feleltem büszkén. – És ha itt akarsz maradni, neked is ki kell venned a részed a munkából.

Amikor kisebb volt, gyakran felült mellém a konyhapultra, gyúrta a tésztát, szaggatta a nokedlit, vagy a felmosórongyra állva táncolt és csúszkált, amikor takarítottam. Reméltem, ezt még nem felejtette el.

– Gyere! – intettem neki, és az asztal fölé hajoltam. – Mutasd meg, mit ismersz már!

A rajzok egy részét még én tanítottam neki, amikor kicsi volt, és a kezét vezetve, ajkam beharapva figyeltem, ahogyan a vonalakat kanyarítja, hogy az utolsó pillanatban közbelépjek, és megállítsam, mielőtt befejezné. Akkor még a varázsjelek mögött nem volt akarat, akkor még mindez nem volt különb számára, mint a kifestőkönyv kiszínezése vagy a számok összekötése, hogy zsiráfot, űrhajót, cowboyt adjanak ki. Most már tudta, melyik rajz mire képes, és rögtön úgy húzta a vonalakat a homokba az írópálcával, hogy két részre bontotta az ábrát, és a két fél önmagában hatalom nélküli maradt.

– Ügyes – mondtam, mire elmosolyodott, elpirult, és lehajtotta a fejét.

– Ezt még tőled tanultam – motyogta, ahogy a kötővarázst szétbontotta és felskiccelte.

– Magabiztosabb lettél. Mennyit gyakorolsz?

Megállt a kezében a pálca.

– Előtte… semennyit se gyakoroltam. Sokat rajzolok, de… azok normális rajzok. Emberek, lovak… csendéletek, tudod. Utána már többet. Rájöttem, hogy hasznos.

István haláláról beszélt.

– Ha melletted maradok és tanítalak, máshogy alakult volna, igaz? – kérdeztem csendesen.

– Hagyjuk! – mondta. – Már nem számít.

Egy héttel ezelőtt még mást mondott volna. Egy héttel ezelőtt még elképzelhetetlen lett volna, hogy odahajoljak hozzá, átöleljem, és arcához szorítsam arcomat.

– Ezek meg újak – szólalt meg kisvártatva, és finoman eltolt magától. Fölnézett rám, kék szeme csillogott. – Ezt figyeld!

Ismét rajzolt, de ezeket a mintákat először nem ismertem föl, pedig mintha homályos emlékük ott kaparászott volna a tudatom peremén. Halványan éreztem, hogy a két felet összeillesztve milyen hatalomra képes, valami mégsem volt rendjén velük.

– Ezeket te találtad ki?

– Kikísérleteztem. Meg amik… akkor az eszembe jutottak.

– Magadtól? – csodálkoztam el.

Emese a homokra mutatott.

– Ezt használtam, amikor erdőt varázsoltam a fésűdből.

Néztem a vonalakat, és mintha tényleg mocorgott volna bennük valami – mint egy növekvő, sarjadó hajtás. Életet, szomjat éreztem.