Liane Moriarty

AMÍG A SZÍV DOBOG

A mű eredeti címe

Here One Moment

Copyright © 2024 by Liane Moriarty

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

ISBN 978 615 104 138 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Marisának és Petronellának

„Észrevettem, hogy még azok is szétnéznek az úton, mielőtt lelépnek a járdáról, akik szerint a sorsunk meg van írva, és semmit sem tehetünk azért, hogy változtassunk rajta.”

STEPHEN HAWKING: Black Holes and Baby Universes and Other Essays

„Amikor valaki tudja, hogy két hét múlva felakasztják, csodálatos módon koncentrált lesz az elméje.”

SAMUEL JOHNSON

1. FEJEZET

Később egyáltalán senki nem fog emlékezni rá, hogy látta a hölgyet felszállni a gépre a hobarti repülőtéren.

Sem a megjelenésében, sem a viselkedésében nincs semmi baljós vagy figyelemfelkeltő.

Nem részeg, nem agresszív és nem híres.

Nem sérült, mint az a szemüveges hipszter, akinek a karját fehér gézzel felkötötték, így az egyik kezét folyamatosan a szívére nyomja, mintha éppen a szerelméről vagy az őszinteségéről tenne vallomást.

Nem olyan elcsigázott, mint az az izzadt, fiatal anyuka, aki próbálja nem elejteni az izgága kisbabáját, a dühös kisgyerekét és a túl sok kézipoggyászát.

Nem olyan törékeny, mint az a meggörbült hátú idős pár, akik több réteg vastag ruhába burkolóznak, mintha Scott kapitány antarktiszi expedíciójához akarnának csatlakozni.

Nem morgolódik, mint több középkorú utas, akiknek a feje tele van mindenféle középkorúakra jellemző dologgal, vagy az egyetlen felnőtt kísérő nélkül utazó kiskorú: az a hatéves, aki le fog maradni a lézerharcról a barátaival, mert a szülei közös felügyeletben állapodtak meg, ezért minden péntek délután kötelezően fel kell szállnia erre a Sydney-be tartó járatra.

Nem olyan bőbeszédű, mint az a páros, akik annyira lelkesen mesélnek a nyaralásuk részleteiről, hogy az emberben akaratlanul is felmerül, nem a tasman kormány turizmusfejlesztő intézetének a beépített ügynökei-e.

Nem olyan nagyon terhes, mint a nagyon terhes nő.

Nem olyan rettenetesen magas, mint a rettenetesen magas srác.

Nem reszket a repülésfóbiától vagy a kávétól vagy az amfetamintól (remélhetőleg nem ez utóbbitól), mint az a rémült kamasz lány, aki túlméretezett kapucnis pulcsit visel annyira rövid short fölött, hogy úgy néz ki, mintha alul nem is lenne rajta semmi, és akire valaki azt mondja, hogy talán ő az az énekes, aki azzal a színésszel jár, de aztán valaki más azt feleli, hogy nem ő az, értem, mire gondolsz, de nem.

Nem csillog úgy a szeme, mint azoknak a csillogó szemű nászutasoknak, akik a pazar esküvői ruhájukban repülnek Sydney-be, azoknak a vidám fiataloknak, akiket a jókívánságok hulláma követ, és akik kedvéért egy másik pár felelőtlenül felajánlja a saját helyét a bizniszosztályon, amit a menyasszony és a vőlegény udvariasan, de határozottan visszautasít az idősebbik páros megkönnyebbülésére.

Semmi nincs a hölgyben, ami miatt később bárki emlékezne rá.

A gép késik. Csak egy félórát. A morcos arcokat és sóhajokat leszámítva az utasok többsége hajlandó elfogadni ezt a kellemetlenséget. Ilyen manapság a repülés.

Legalább nem törölték a járatot. Még, mondják a pesszimisták.

A hangosbemondóból recsegve hallatszik a felhívás: a speciális segítséget igénylő utasok elkezdhetik a beszállást.

– Megmondtam! – Az optimisták talpra ugranak, és átvetik a táskájukat a vállukon.

Felszállás közben a hölgy nem üt rá finoman a gépre egyszer, kétszer, háromszor, hogy szerencséje legyen, nem flörtöl egyik légiutas-kísérővel sem, és nem lapozgatja eszelősen a telefonja kijelzőjét, mert a beszállókártyája hirtelen eltűnt, pedig egy perce még ott volt, miért csinálja ezt mindig?

A hölgy nem hasznos, mint azok az utasok, akik segítenek a szülőknek és a házastársaknak megtalálni az elveszett beszállókártyájukat, vagy mint az a szögletes vállú, szögletes állú, ősz, kefefrizurás férfi, aki megerőltetés nélkül segít felemelni a táskákat a fej fölötti szekrényekbe a saját ülése felé menet, közben pedig még csak le sem lassít.

Amikor minden utas felszállt, elfoglalta a helyét, és bekötötte magát, a pilóta bemutatkozik, majd elmagyarázza, hogy „kisebb műszaki probléma támadt, amit muszáj megoldanunk”, és „az utasok feltehetően egyetértenek abban, hogy a biztonság a legfontosabb”. Erről a légi személyzet is csak most értesül, mutat rá épp csak egy halovány mosollyal a mély, bizalomgerjesztő hangján. (Úgyhogy hagyják őket békén!) Megköszöni a „kedves utasok” türelmét, és megkér mindenkit, hogy dőljenek hátra, lazítsanak, mert úgy tizenöt perc múlva már úton lesznek.

Tizenöt perc múlva még mindig nincsenek úton.

A következő kilencvenkét borzalmas percen át a gép az aszfalton rostokol. Ez épp csak egy hajszálnyival több, mint a várható repülési idő.

A végén már az optimisták sem mondják, hogy „Biztosan így is odaérünk!”.

Mindenki elégedetlen, az optimisták és a pesszimisták egyaránt.

A hölgy ez idő alatt nem nyomkodja a hívógombot, hogy beszámoljon a légiutas-kísérőnek a kapcsolatairól, a vacsorafoglalásáról, a migrénjéről, a szűk helyek iránti gyűlöletéről vagy a nagyon elfoglalt, háromgyerekes, felnőtt lányáról, aki épp a sydney-i repülőtérre tart, hogy felvegye őt, és akkor most neki mit kellene tennie?

Nem vágja hátra a fejét, és nem üvölt húsz gyötrelmes percen át, mint a kisbaba, aki igazából csak kifejezi mindenki más érzéseit.

Nem kéri, hogy hallgattassák el a kisbabát, mint az a három utas, akik érett felnőtt létükre valahogy még mindig hisznek abban, hogy a kisbabák kérésre abbahagyják a sírást.

Nem kérdezi meg udvariasan, leszállhatna-e a gépről, mint a felnőtt kísérő nélkül utazó kiskorú, aki negyven perc késés után éri el a tűrőképessége határát, és reméli, hogy talán mégis eljuthat arra a lézerharcos bulira.

Nem követeli, hogy a feladott poggyászával együtt leszállhasson, mint az a leopárdmintás overallt viselő nő, aki nem ér rá itt szöszölni, és soha többé nem utazik ezzel a légitársasággal, de aki végül hagyja, hogy megnyugtassák, majd olyan hatásosan kezeli a saját idegességét tudatmódosító szerekkel, hogy mély álomba merül.

Nem kiált fel hirtelen kétségbeesetten, hogy „Ó, nem tehetne valaki valamit?!”, mint az a vörös arcú, borzas hajú nő, aki két sorral a síró baba mögött ül. Nem egyértelmű, mivel kellene valakinek tennie valamit, a késéssel, a gyereksírással vagy a repülőgép állapotával, de ekkor a szögletes állú férfi elhagyja az ülését, hogy a baba elé lógasson egy hatalmas, csilingelő kulcscsomót. A férfi előbb megmutatja, hogy egy bizonyos kulcson az egyik gomb megnyomásától vörös fény villan fel, a baba pedig boldogan elhallgat a döbbenettől, a könnyes szemű anyuka és mindenki más végtelen megkönnyebbülésére.

A hölgy egész idő alatt egyetlenegyszer sem indít keserű hangon, mindenki számára hallható telefonhívást, hogy elmondja valakinek: „a gépen ragadtam”, „még mindig nem mozdul”, és „esélye sincs, hogy találkozhassunk”, „úgyhogy folytassátok csak nélkülem”, „új időpontot kell találnunk”, „le kell mondanom”, „semmit sem tehetek”, és „Tudom! Egyszerűen hihetetlen”.

Senki sem fog emlékezni arra, hogy egyetlen szót is hallott volna a hölgytől a vesztegelés közben.

Ellentétben azzal az elegáns férfival, aki azt mondja: „Nem, drágám, dehogy, szűkös lesz, de biztosan odaérek”, pedig tisztán látszik abból, ahogy idegesen ütögeti a telefonját a homlokához, hogy nem fog odaérni, ki van zárva.

Ellentétben azzal a két huszonéves barátnővel, akik üres gyomorra Proseccót ittak a repülőtér bárjában, és ennek eredményeképpen a közelükben tartózkodók többsége intim részleteket tudott meg a Poppy iránti érzelmeik kuszaságáról, ez a közös barátjuk ugyanis egyáltalán nem olyan kedves, mint ahogy próbálja elhitetni.

Ellentétben azzal a két harmincas férfival, akik egyáltalán nem ismerik egymást, de figyelemreméltóan hangos és végtelenül unalmas beszélgetésbe bonyolódnak a fehérjeshake-ekről.

A hölgy egyedül utazik.

Nincs családtagja, aki már a puszta létével is bosszantaná, ellentétben azzal a négytagú családdal, akik nemek szerinti elrendezésben ülnek: az anya a kislánnyal, az apa a kisfiúval, és mindannyian egy erős érzelmeket szító probléma miatt dühöngenek, amelyet egy telefontöltő váltott ki.

A hölgy a folyosó mellett ül, a 4D ülésen. Szerencséje van, hiszen a repülő ugyan majdnem teljesen megtelt, a középső ülés a másik oldalán üres. A turistaosztályon az utasok közül később sokan irigykedve emlékeznek majd vissza arra az üres helyre, a hölgyre viszont nem. Amikor végül megkapják az engedélyt a felszállásra, a hölgyet nem kell megkérni, hogy állítsa az ülését függőleges helyzetbe, vagy legyen szíves belökni a táskáját az előtte lévő ülés alá.

Nem üti össze a tenyerét lassan, gúnyosan, amikor a repülő végre elkezd a kifutó felé gurulni.

Repülés közben a hölgy nem vágja le a körmöt a lábujjairól, és nem tisztogatja fogselyemmel a fogát.

Nem üti meg a légiutas-kísérőt.

Nem üvölt rasszista vádakat.

Nem énekel, beszél összevissza vagy elmosódva.

Nem gyújt cigarettára olyan könnyedén, mint 1974-ben lenne.

Nem hajt végre szexuális aktust egy másik utason.

Nem vetkőzik le.

Nem zokog.

Nem hány.

Nem próbálja meg repülés közben kinyitni a vészkijárat ajtaját.

Nem veszíti el az eszméletét.

Nem hal meg.

(A repülőipar fájdalmas, tapasztalati úton fedezte fel, hogy ez mind lehetséges.)

Egy dolog azonban biztos: a hölgy valóban hölgy. Később senki sem jellemzi őt olyan szavakkal, mint „nő” vagy „asszony”. Nyilvánvalóan senki sem használná rá a „lány” szót.

A korát illetően általános bizonytalanság övezi. Valószínűleg a hatvanas évei elején jár. Talán ötvenes. Egyértelműen hetvenes. Nyolcvan-egynéhány? Olyan idős, mint az anyukád. Mint a lányod. Mint a nagynénéd. A főnököd. Az egyetemi előadód. A felnőtt kísérő nélkül utazó kiskorú úgy fogja jellemezni: „nagyon öreg hölgy”. Az idős pár szerint „középkorú hölgy”.

Talán az ősz haja miatt esik egyértelműen a „hölgy” kategóriába. Olyan lágy ezüst, mint a drága kismacskák bundája. Vállig érő. Szép frizura. Jó haj. „Jóféle ősz.” Az a fajta, amitől az ember arra gondol, hogy egyszer majd ő is ősz lesz. Egyszer. Még nem.

A hölgy apró termetű és vékony, de nem annyira, hogy segítségre legyen szüksége. Nem vonzza a jóindulatú mosolyokat és az ajánlkozó kezeket. Aki ránéz, annak nem jut eszébe hirtelen, mennyire hiányzik neki a nagyanyja. Egyáltalán nem jut róla eszébe semmi. Nem lehet kitalálni a végzettségét, a személyiségét, sem a csillagjegyét. Nem is tartja az ember fontosnak.

Azt azért nem mondaná senki, hogy láthatatlan.

Mondjuk inkább csak félig áttetsző.

A hölgy nem megdöbbentő szépség, és nem is sajnálatra méltóan ronda. A csinos, zöld és fehér mintás, galléros blúza derekát szépen bedugta a feszes szürke nadrágjába. A cipője lapos sarkú és praktikus. Nincs rajta szokatlan piercing, ékszer vagy tetoválás. A fülében apró ezüst fülbevalót visel, a blúza gallérjára ezüstbrosst tűzött, és gyakran megérinti, mintha ellenőrizni akarná, ott van-e még.

Mindez azt bizonyítja, hogy a később „Haláljós Hölgy” néven elhíresült hölgyet, aki a késéssel induló, délután 3:20-as, Hobartból Sydney-be tartó repülőjáraton ült, senki sem nézte meg alaposabban, sem a légi személyzet tagjai, sem a többi utas, amíg meg nem tette azt, amit.

Még akkor is tovább tart a várhatónál, mire az első utas felkiált, valaki filmezni kezd, a hívógombok pedig sorban kigyulladnak és pittyegni kezdenek, mintha nem is repülőn lennének, hanem egy játékgépben.

2. FEJEZET

Már negyvenöt perc telt el a felszállás óta, és a hangulatot a gépen csendes beletörődés jellemzi épp csak egy szemernyi nyugtalansággal. A késés, amikor az idő lelassult, úgy megnyúlt és elvékonyodott, hogy minden perc súlyos hatvan másodpercig tartott, már a múlté. Az idő újra a szokásos, fürge, láthatatlan tempójában halad.

A turistaosztályon mandulából, perecből, kekszből és salsaszószból álló „könnyű harapnivalót” szolgáltak fel. Az öt utas a bizniszosztályon „könnyű főételt” kapott (mindenki csirkét választott), és rengeteg bort (mindenki pinot-t kért).

A turistaosztályról már elvitték a szemét nagy részét, és az asztalok többségét újra felhajtották. A két kisgyerek elaludt. Ahogy a menyasszony is, miközben a vőlegény a telefonját nyomkodja. A felnőtt kísérő nélkül utazó kiskorú hevesen játszik valamit egy kütyün. A törékeny idős pár két külön keresztrejtvény fölé görnyed. A személyzet halkan megbeszéli a hétvégi terveit és a jövő heti beosztásukat.

Az emberek vécére mennek. Felveszik a levetett cipőjüket. Mentolos cukorkát szopogatnak. Bekenik a szájukat szőlőrúzzsal. Látják maguk előtt az utazásuk következő szakaszát: elveszik a csomagjukat a futószalagokról, sorba állnak taxiért, Ubert rendelnek, írnak annak, aki kijön eléjük. Látják magukat, ahogy belépnek az otthonuk, a hotelszobájuk vagy a bérelt apartmanjuk ajtaján, és fáradtan, hangos puffanással ledobják a táskákat. Micsoda rémálom!, fogják mondani a partnerüknek, az állataiknak vagy a falaknak, amikor visszatérnek a régi életükhöz.

A hölgy kikapcsolja az övét, és feláll.

Úgy tűnik, le akar venni valamit a fej fölötti szekrényből. Vagy talán a mosdóba fog kimenni. Nincs jelentősége, nem fontos, nem érdekes, nem veszélyes.

Lehajtja a fejét, és az ujját az apró brossra nyomja a blúzán.

Kilép az ülések közötti folyosóra, aztán meg sem mozdul.

Egyvalaki észreveszi.

Ez a valaki egy negyvenkét éves, fejfájós, gyomorégéssel küzdő építőmérnök.

Leopold Vodnik – akit senki sem hív Leopoldnak, csak Leónak, kivéve az anyai nagyanyját, aki már meghalt, valamint egy egyetemi barátját, akivel már rég nem tartja a kapcsolatot – a 4C széken ül, csak a folyosó választja el a hölgytől.

Az övéké az első sor a turistaosztályon. Velük szemben a falra az van írva: E mögött csak bizniszosztály. A folyosón diszkréten összehúzták a függönyöket, hogy elrejtsék a közelükben felkínált luxust.

Leo úgy néz ki, mint aki a bizniszosztályhoz tartozik. A bőre olajbarna, közepes testalkatú, hatalmas, határozott orra van, a magas homloka pedig hirtelen ér véget a rengeteg, őrült professzoros, göndör, sötét haja miatt, amelybe már ősz szálak vegyülnek. Az egyik testvére nemrégiben küldött neki egy cikket arról, hogy a tudósok felfedezték a „megfésülhetetlen haj szindrómáért” felelős gént.

A kék vászoninge ujját felhajtotta a könyökéig, szürke, erős szövetnadrágot és nubukcsizmát visel. A felesége azt mondja, divatosabb, mint ő. (Nem nehéz. Neve általában az olyan ember hebehurgya összevisszaságával öltözik, aki csak nemrég élt túl egy természeti katasztrófát.)

Leo az egész repülőutat azzal tölti, hogy savlekötőt rágcsál, az ujjbegyeivel a homlokát masszírozza, és újra meg újra az órájára pillant.

Vége. Szembe kell néznie a tényekkel. A tizenegy éves lánya iskolai musicalja öt perc múlva kezdődik. Nem lesz ott, mert itt van: tízezer méter magasan a levegőben.

– Persze hogy hazaérek jóval Az oroszlánkirály kezdete előtt – mondta a feleségének, amikor először vetette fel a lehetőséget, hogy Hobartba utazik, és elviszi az anyját egy szakorvos rendelésére.

– Kivéve, ha késik a géped – felelte Neve.

– Nem fog késni.

– Lekopogom – mondta Neve, de nem kopogta le.

Leo valahogy úgy érezte, mintha a késés a felesége hibája lenne. Miért kellett egyáltalán felhoznia a lehetőséget? Úgy volt, hogy ő a pesszimista kettejük közül.

Ki hitte volna, hogy két órát fognak késni?

Úgy tűnik, Neve.

Leo megint az órájára pillant. Most épp a lánya iskolájának a tornacsarnokában kellene reszketnie a hidegtől, miközben a kamasz fiára sziszeg, hogy tegye el a telefonját, és legyen jelen a húga számára, és jó szándékúan viccelődik a sarki szelet fújó légkondiról a többi szülővel. Aztán odasúgná a feleségének, hogy legyen szíves emlékeztetni őt Samira apjának a nevére, majd azt mondaná Samira apjának, hogy hamarosan meg kellene inniuk együtt egy sört, habár mindketten tudják, hogy úgysem fog rá sor kerülni, mert közbeszól az élet.

Lüktet a feje a megbánástól. A fények éppen most hunynak ki. A függönyök épp most mennek fel. Leo annyira előrehajol az ülésen, hogy gyakorlatilag felvette a vészhelyzet esetére javasolt biztonsági testhelyzetet.

Csak magát hibáztathatja emiatt, senki mást. Senki nem kérte meg, hogy utazzon Hobartba. Az anyja azt mondta: „Leo, kérlek, ne pazarold a pénzedet arra, hogy csak egy napra iderepülj!” A három húga egyáltalán nem volt hálás, amiért magára vette ezt a családi kötelességet. Épp ellenkezőleg. Mártírkodással vádolták a WhatsApp-csoportjukban.

Csakhogy az a furcsa érzése támadt, hogy valami baj van az anyja egészségével, neki pedig ott kell lennie, hallania kell, mit mond a szakorvos.

Amikor az apja két évvel korábban megbetegedett, mással volt elfoglalva. Épp akkor kapta meg a jelenlegi munkáját, és ez minden energiáját felemésztette. Ami azóta is tart. Nem tudja, mit kellene tennie, hogy ne eméssze fel őt magát is.

Aztán hajnali ötkor élesen megszólalt a telefonja, felriasztotta az álmából, és az anyja hangosan, magabiztosan, éberen azt mondta bele: „A testvéreiddel most azonnal ide kell jönnötök!” Az anyja volt a felnőtt, ő pedig a motyogó, félálomban lévő gyerek. „Mi az, anya, mi van, miért?” Akkoriban még azt sem fogta fel teljesen, hogy az apja súlyos beteg, annak a lehetőségét meg pláne nem, hogy meg is halhat, ami aztán csakugyan megtörtént, még aznap, miközben Leo meg a testvérei a futószalagnál vártak a középső húga poggyászára: képes volt feladni egy táskát.

Azóta mindig úgy érzi, hogy ha akkor csak egy kicsit jobban odafigyelt volna, ha nem kötötte volna le minden idejét a munkája, talán megmenthette volna az apját. Ő a legidősebb gyerek. Az egyetlen fiú. Így hát elhatározta, hogy az anyja esetében helyesen fog eljárni.

Ennyit a furcsa, erős megérzésekről. A szakorvos öt percet szánt rájuk, és háromszáz dollárt kért, aztán közölte Leóval, hogy az anyja tökéletesen egészséges.

Leo nem csalódott, amiért az anyja egészséges.

Nyilván nem.

Vagyis igazából egy kicsit tényleg idegesíti, hogy az anyja teljesen egészséges. Olyan kielégítő lett volna, ha találnak valami komoly, de gyógyítható betegséget.

Ami persze nem jár fájdalommal. Nagyon szereti az anyját.

– Hát jó – mondta Neve, amikor felhívta a késés miatt. Akkor Leo még azt hitte, oda fog érni, csak egy kicsit késik. Látta magát, ahogy sprintel a kapunál, bevág a taxira váró sor elejére, mert a lányáért megszegte volna a saját morális kódexét. Ám a repülő továbbra is csak duzzogva vesztegelt az aszfalton, miközben a pilóta olykor dühítő módon megszólalt, hogy „Elnézést kérünk a kedves utasoktól!”, Leo pedig végleg elveszítette a türelmét.

– Semmit sem tehetsz. – Neve nem mondta, hogy én megmondtam. Sosem mondott ilyet. Ő ezzel mutatta meg a hatalmát. – Bridie meg fogja érteni. – Leo hallotta Bridie hangját a háttérben:

– Nagyon remélem, hogy nem apa az, és nem azt mondta, hogy késni fog!

Heteken át segített a lányának próbálni.

– Ez egy kicsi, de fontos szerep, apu – tájékoztatta a gyerek ünnepélyesen, amikor hazajött a szövegkönyvvel, Leo pedig kerülte Neve pillantását, mert Bridie érzékeny arra, ha a szülei összemosolyognak. Zazu szerepét adja elő (most, ebben a pillanatban). Zazu egy „igazi, rendes szarvascsőrűmadár”, és valami csodálatos, ahogy Bridie egyből magáévá tette a szerepet. Azok a kézmozdulatok! Igazi, rendes kézmozdulatokat használt! Az a lány jobb, mint Meryl Streep! Tárgyilagosan nézve ennyire jó. Kit érdekel Mufasa? Kit érdekel Simba? Zazu lesz a ma esti előadás fénypontja. Leo teljes mértékben hisz benne, hogy Bridie-t álló tapssal fogják jutalmazni. Ő pedig lemarad róla.

Ez olyasmi, amit az emberek a halálos ágyukon megbánnak.

Hangosan kifújja a levegőt, hátradől a székében, a biztonsági öve zárjával matat, kinyitja, bezárja, aztán megint kinyitja, és megint bezárja. A mellette ülő nő felnéz a magazinjából, és Leo összefonja a kezét. Idegesítően viselkedik. A tizennégy éves fia csinálna ilyesmit.

Amikor eszébe jut a fia, elszorul a szíve. Már hónapok óta ígérgeti Olinak, hogy végigsétálnak azon a gyönyörű útvonalon a nemzeti parkban, amit annyira szeretnek, méghozzá jövő vasárnap, de mindig csak jövő vasárnap, mert gyakran kell hétvégén is dolgoznia, és most vasárnap is be kell hoznia mindazt, amit ma nem csinált meg, ami egyébként nem jelenti azt, hogy munkamániás, csak épp egy fickó, aki dolgozik.

A főnöke hisz abban, hogy fontos a munka és a magánélet egészséges egyensúlya. „Mindig a család az első, Leo”, mondta, amikor Leo megemlítette, hogy kivesz egy napot, de Leo egyik kulcs teljesítménymutatója a „kihasználtsági mutatója”. Ez azt mutatja meg, hány kiszámlázható órát számol el hetente a ledolgozott munkaórái arányában. Mindig a kihasználtsági mutatójára gondol: olyan ez számára, mint egy zümmögő szúnyog, amelyet nem ölhet meg. Néha tizennégy órát dolgozik, de csak nyolcat számláz le. Nehéz ez. Az élet nehéz. Egyszerűen jobban kell kezelnie az idejét. A főnöke, akit nagyon érdekel ez a téma, könyveket és podcastokat javasol, és hasznos tippeket ad neki. Leo már három éve dolgozik Lilithnek. Lenyűgöző, inspiráló nő egy férfiak által dominált területen, ő pedig próbál tanulni tőle úgy, ahogy a legelső főnökétől tanult, aki vörös tintával borítva adta vissza Leo rajzait, ami őt az őrületbe kergette, viszont végső soron jobb mérnökké tette. Lilith nemrégiben azt mondta neki, hogy a produktivitás fejlesztésének az első lépése az „átfogó időaudit”, Leónak azonban még nem volt ideje készíteni egyet.

Oli már nem is néz rá csalódottan, amikor Leo azt mondja neki: „Talán jövő hétvégén elmegyünk.” Csak cinikusan felmutatja a hüvelykujját, mintha egy kereskedővel beszélne, aki folyton megszegi a kiszállításra tett ígéreteit.

A középső széken ülő nő finoman megköszörüli a torkát, Leo pedig rájön, hogy a jobb lába úgy ugrál fel-le, mintha épp a villamosszékben ülne. A combjára teszi a kezét, hogy megállítsa.

Hallja a fejében a felesége hangját: Ne hergeld magad, szívem!

Nem hitt a fülének, amikor a felesége először nevezte így. Olyan édes volt az a pillanat.

Feszülten elmosolyodik félig a szomszédja felé fordulva, reméli, hogy a nő ezt kimondatlan bocsánatkérésnek veszi, de nem hiszi azt, hogy beszélgetni akar vele.

A nő neve Sue, az ablaknál ülő férje pedig Max.

Leo ezt és még nagyon sok mindent onnan tudott meg, hogy miközben az aszfalton várakoztak, nem volt más lehetősége, mint végighallgatni a páros elképesztő mennyiségű telefonbeszélgetését.

– Várj, Sue mondani akar valamit!

– Hadd adjam vissza a telefont Maxnek!

Max és Sue vidám, cserfes, középkorú páros, akik most tértek vissza Tasmaniából, ahol lakókocsival túráztak. Fantasztikus volt! Sue apró, rózsás arcú, csillogó szemű, telt keblű nő. A karján talizmánokkal teli ezüst karkötő csilingel, miközben magyaráz. Max bőre napbarnított, a haja fehér, hatalmas, tömör, büszke pocakja van. Úgy néz ki, mint a Mikulás, aki épp hazafelé tart a nyaralásából. Pont ugyanolyan magabiztos férfiasság árad belőle, mint abból a munkafelügyelőből, akivel Leo dolgozik: erős, hangos férfiak, akik tudják, mit csinálnak, és nincs problémájuk az időmenedzsmenttel.

Sue először megpróbált beszélgetésbe elegyedni Leóval, de miután ő udvarias, egy szótagos válaszokat adott, letett róla. Leo tudja, hogy elmondhatta volna, éppen most marad le Bridie koncertjéről, mivel Sue és Max az a típus, akik azonnal érdeklődést, sőt együttérzést mutattak volna (a rengeteg hívásból kiderült, hogy vannak unokáik: „Nagypapa meg én alig várjuk, hogy láthassunk!”), de túl feszült volt a csevegéshez.

Megint az órájára néz. Bridie épp a színpadon van.

Ne gondolj már rá!

Korog a gyomra. Nagyon éhes. Visszautasította a „könnyű harapnivalót”, mert – habár ez óriási butaság – nem akarta, hogy emiatt még lassabban haladjanak. Alaptalan bosszúságot érzett mindazok iránt, akik boldogan majszolják a manduláikat meg a pereceiket. Úgy vélte, mindenkinek arra kellene koncentrálnia, hogy minél hamarabb Sydney-be érjenek.

A folyosó másik oldalán a hölgy kicsatolja a biztonsági övét.

Feláll.

Egészen mostanáig elmosódott alak volt Leo látótere szélén. Ha valaki megkérdezte volna, apró termetű, ezüstös hajú hölgyként írta volna le, de nem tudta volna kiválasztani egy sor apró termetű, ezüstös hajú hölgy közül.

A hölgy kilép a folyosóra, pont Leo mellé, aztán a gép hátulja felé fordul.

Meg sem mozdul.

Mit csinál?

Leo udvariasan az ülése előtti falra illesztett zsebet bámulja. Elolvassa a hirdetést a légitársaság magazinjának a hátoldalán: Mire vársz még? Foglald le most az Európa Ékkövei folyami hajóutat! „Onnan fogjuk tudni, hogy megöregedtünk, hogy már vonzónak találjuk a folyami hajóutakat” – szokta mondani Neve. Leo nem vallotta be neki, hogy ő máris vonzónak látja az ajánlatokat.

Az ezüstös hajú hölgy még mindig nem mozdul meg. Túl sokáig tart. Túl közel áll Leóhoz. Kicsit zavarja őt.

Leo lepillant. A hölgy cipője apró, barna, ápolt, és takarosan van befűzve.

– Akkor háromra! – mondja a hölgy halkan, de érthetően.

3. FEJEZET

Nos, egyszer szerettem egy nagyon magas, vékony fiút, akinek a nyaka végtelenül törékenynek tűnt, és aki felbátorított arra, hogy partikon és táncmulatságokon vegyek részt, amikor azt hittem, elájulok a félénkségtől.

– Akkor háromra! – mondta, és megfogta a kezemet, miközben a szívem lüktetett, a világ pedig összefolyt előttem. – Egy. Kettő. Három.

Aztán beléptünk.

Ez talán megmagyarázza, miért számoltam: rá gondoltam.

4. FEJEZET

Mi lesz háromra?

Leo a hölgyet figyeli. Az arca sápadt és kifejezéstelen. Zavarodottnak tűnik. Valószínűleg nyugtalan. Nehéz megmondani. Leo hátrapillant a válla felett, hogy lássa, valaki akadályozza-e, de senki sem áll az ülések közötti folyosón.

Megint felnéz a hölgyre. Ugyanolyan korú, magasságú és testfelépítésű, mint Leo anyja, csak épp Leo anyja még holtan sem viselne praktikus cipőt. (Szó szerint. Leo anyja azt kérte, hogy a Jimmy Choo cipőjében temessék el. Leo legkisebb húga azt felelte: „Persze anyu, úgy lesz”, de közben azt tátogta Leónak: „Ki van zárva”, és a saját lábára mutogatott.)

Leo anyja nem szereti, ha az emberek „leereszkedően” bánnak vele. Leereszkedő lenne, ha megkérdezné a hölgytől, szüksége van-e segítségre?

Észreveszi a blúzába tűzött ezüstbrosst.

A szülei ékszerboltot vezettek Hobartban negyven éven át, és habár sem Leo, sem a húgai nem akarták átvenni az üzletet, a családban mindenki azonnal észreveszi az ékszereket. A bross apró, valószínűleg antik. Valamiféle jelkép. Régi, olyan óvilági jelkép. Leo nem látja elég jól anélkül, hogy közelebb hajolna, ami tiszteletlenség lenne, de van abban a brossban valami zavaróan ismerős. Valahogy mintha furcsa módon köze lenne Leóhoz. Egyfajta… tulajdonjogérzést ébreszt benne. Talán némi örömet? Biztosan van valami köze a Vodnik Csinos Ékszerekhez, de mi?

Vagy talán maga a jelkép jelent számára valamit? Várjunk csak, talán az iskolához van köze? Nem. Egyetem? Az egyetemről rögtön eszébe jut az egyik legfájdalmasabb emléke, amikor egy utcán állt, egy pub előtt, és olyasmit kiabált, amit máskor soha, sem előtte, sem azóta, de annak semmi köze ehhez a jelképhez, habár várjunk csak, már majdnem eszébe jutott…

– Egy – mondja a hölgy.

Vajon dalra fakad, ha eljut háromig? Vagy talán fájdalmai vannak? Próbál erőt önteni magába, hogy megtegyen egy lépést? Neve nagyanyjának rettenetesen fáj a lábfeje, szerencsétlennek, de ez a hölgy sokkal fiatalabb nála.

Leo apja mindig azt mondta, hogy szeptember tizenegyedike után mindig „felkészült mindenre”, valahányszor útra kelt. „Földhöz teremtek bárkit, aki csak egy kicsit is gyanúsan viselkedik”, mondogatta az apja a kelet-európai akcentusával, teljes őszinteséggel, pedig csak százhatvanöt centi magas volt, egy jóindulatú, takarosan öltözött városi ékszerész, egy drága ember, aki soha életében nem teremtett a földhöz senkit. „Nem habozok, Leo.”

Az apja vajon mostanra a földre birkózta volna ezt a nőt?

Nem habozok, Leo.

Jesszus, apa! Csak egy ártalmatlan hölgy. Nagyon is haboznál.

– Kettő.

Ártalmatlan. Persze hogy az.

Már nem lehet fegyvereket átcsempészni a biztonsági őrökön.

És a nők nem terelnek el repülőgépeket.

Ez vajon szexista volt? Leo szinte hallotta a legkisebb húgát: „Sokkal jobban el tudnék terelni egy repülőgépet, mint te, Leo.”

Ehhez kétség sem férhet.

Leo megköszörüli a torkát. Meg fogja kérdezni a hölgytől, jól van-e. Ez a helyes, legmegfelelőbb eljárás az adott helyzetben.

– Elnézést – kezdi –, jól…?

– Három.

A hölgy megfordul, kinyújtja az egyik kezét, és egyenesen arra az utasra mutat, aki a saját sorában ül az ablaknál, egy inas, ötvenes férfira, aki a laptopja fölé görnyed, és két ujjal veri a billentyűzetet.

– Számításaim szerint – mondja a hölgy. Elhallgat, még mindig egyenesen rámutat. Mintha meg akarná vádolni valamivel.

Miféle számításról beszél?

– Számításaim szerint halálos kimenetelű agyi érkatasztrófa.

A férfi felnéz, zavarodottan ráncolja a homlokát, és az egyik kezét a füle köré kanyarítja.

– Sajnálom, megismételné?

– Számításaim szerint halálos kimenetelű agyi érkatasztrófa – mondja a hölgy újra szégyenlősen, de határozottan, még mindig rámutat. – Hetvenkét évesen.

A férfi szeme ide-oda cikázik.

– Sajnálom, halálos…? Nem… Segíthetek?

A hölgy nem felel. Leejti a karját, és Leo sora felé fordul.

A férfi összenéz Leóval a folyosón keresztül. A szája tettetett rémülettel legörbül, azt sugallja: Kicsit bizarr! Leo együttérző grimaszt vág. A férfi vállat von, aztán folytatja a laptopja püfölését.

Leo most már nyugodt. Nem kell senkit földhöz teremteni. Megérti a hóbortos idős hölgyeket. Még jól is esik neki, hogy elterelik a figyelmét a musical kihagyása miatti nyomorúságáról. Ezt képes lesz kezelni.

Leo nagyanyja vaszkuláris demenciában szenvedett az élete utolsó éveiben. A családnak azt javasolták, hogy amennyiben lehetséges és biztonságos, ne mondjanak ellent annak a valóságnak, amelybe beleképzeli magát. Egy olyan „karót nyelt” emberhez képest, mint amilyen állítólag Leo (gyakran vágják a fejéhez ezt a kifejezést, méghozzá elég keményen), meglepően rugalmasan kezelte a nagyanyja képzelgéseit.

El fog játszani bármilyen szerepet, amit ez a hölgy kíván tőle. „Halálos kimenetelű agyi érkatasztrófa”: ez vajon azt jelentette, hogy régen orvos vagy nővér volt? Eszébe jutott, hogy egyszer hallott egy nyugdíjazott demens orvosról, aki napokat töltött az öregotthon többi lakójának a diagnosztizálásával. Egy receptfüzetnek hitt tárggyal járkált körbe, és ügyesen felírta ugyanazt az antibiotikumot mindenkinek.

– Számításaim szerint – mondja a hölgy. Leo szomszédjára mutat, Maxre, aki éppen lefotózza a repülő ablaka mögötti tájat.

Max elfordul az ablaktól, elvigyorodik, szívesen elcsevegne bárkivel.

– Hm? Mi az, kedves?

– Számításaim szerint, szívbetegség – mondja a hölgy. – Nyolcvannégy évesen.

Max a homlokát ráncolja.

– Szív…? Nem teljesen értettem, kedves. Nehéz megérteni a motor zajától!

Max megböködi a feleségét, segítséget kér.

Sue fényes mosolyt vet a hölgyre, és felemeli a hangját.

– Elnézést, megismételné?

– Szívbetegség – ismétli a hölgy, ezúttal hangosabban. – Nyolcvannégy évesen.

– Szívbetegsége van?

– Nem! Nem nekem! Magának!

– Semmi baja a ketyegőmnek. – Max jó erősen a mellkasára csap az ökölbe szorított kezével.

– Nyolcvannégy évesen – mondja a hölgy. – Mint már mondtam.

Max értetlen pillantást vet a feleségére, Sue pedig közbelép, ahogy a jó feleségek szoktak, amikor meg kell menteni a férjüket a zavarba ejtő társasági helyzetektől.

– Nagyon sajnálom – mondja. – Elveszített mostanában valakit?

A hölgy dühösnek tűnik, de a hangja türelmes.

– Halál oka. Várható élettartam.

Leo ekkor érti meg. Nem diagnosztizál, jósol.

– Halál oka, várható élettartam – ismétli Sue óvatosan. A kezét a biztonsági öve csatjára teszi. – Rendben.

– Atya-gatya! – mondja a férj.

A hölgy Sue-ra mutat.

– Számításaim szerint, hasnyálmirigyrák. Hatvanhat évesen.

Sue feszülten nevet.

– Hasnyálmirigyrák? Abban fogok meghalni? Istenem! Hatvanhat évesen? Ezt hiszi? Köszönöm, de ebből nem kérek!

– Ne válaszolj neki! – Max halkan beszél, megütögeti a homlokát. – Nem egészen…

– Valami nincs nála rendben – helyesel Sue halkan.

Visszanéz a hölgyre, és azon a kifejezetten egyedi, parancsoló hangon szólal meg, amelyre Leo nagyon is jól emlékszik, mert a nagyanyját ápoló nővérek is ezt használták.

– Hamarosan leszállunk, drága! – Ezt a hangnemet úgy tervezték, hogy átjusson a zavarodottságon és a halláskárosodáson is. Leo utálja. Sosem bírta elviselni, hogy úgy beszéljenek az ő bámulatos nagyanyjával, mintha egy rossz képességű óvodás lenne. – Úgyhogy ha használni akarja a mosdót, most kellene kimennie.

A hölgy felsóhajt. Leo felé fordul, és végigméri.

– Azt mondja el nekünk, mikor és miben fogunk meghalni?

Később szidni fogja magát emiatt. Arra fog gondolni, hogy követnie kellett volna Sue példáját, de a gondolkozását eltorzítják az emlékei azokból az időkből, amikor az imádott nagyanyja arcára kiült a zavarodottság, de ő – Leo! – képes volt békéssé és simává varázsolni azzal, hogy elfogadta a képzelgéseit. Jobban ment neki, mint a húgainak. Ezek voltak az utolsó ajándékai, amelyeket a nagyanyjának adott. És most ugyanezt fogja tenni ezért a hölgyért. Nem számít, milyen badarságokat beszél.

– Halál oka. Várható élettartam – mondja a hölgy. – Igazán nagyon egyszerű.

– Nagyon egyszerűnek hangzik – helyesel Leo. – Mondja csak!

A hölgy úgy rámutat, mintha fegyvert fogna Leo homloka közepére. A keze biztos.

– Számításaim szerint munkahelyi baleset. – Szép a szeme: olyan halványkék, mint a kopott farmerok. Nem tűnik őrültnek. Inkább szomorú, gyakorlatias, beletörődő szempár. – Negyvenhárom évesen.

Negyvenhárom! Leo nem sokként éli meg – ezt az egészet pont annyira veszi komolyan, mint egy szerencsesütit vagy egy horoszkópot –, de azért megrezzen. A szerencsesütik és a horoszkópok általában nem ennyire konkrétak. Novemberben tölti be a negyvenhármat.

– Munkahelyi balesetben fogok meghalni? Akkor talán ott kellene hagynom a munkámat.

Max elismerően kuncog, Sue pedig aggódva cöcög, mint az anyuka, aki azt nézi, hogy a gyereke valami kissé kockázatosat csinál.

– A sors ellen nem lehet harcolni – közli a hölgy. A pillantása elsuhan Leo mellett, a homlokára kiülnek a ráncok.

– Akkor jobb, ha rendbe szedem az életemet! – Leo most már a közönség számára produkálja magát. Ezt a vidám szerepet általában két ital után ölti magára. Ez a fickó mégsem olyan karót nyelt! Sosem hergeli fel magát! Nem fekszik ébren egész éjszaka, miközben a kihasználtsági mutatója miatt retteg. Ezt a fickót senki sem vádolná azzal, hogy munkamániás.

A hölgy nem felel. Az arca csukott ajtó. Végzett vele. Határozottan előrelép.

Leo kicsavarodik a székében, hogy lássa. A hölgy megáll a következő sornál. Még mindig olyan közel van, hogy Leo akár meg is érinthetné.

– Számításaim szerint. – Egy fiatal nőre mutat, aki óriási fejhallgatót visel a fejkendője fölött. – A vizeletkiválasztó rendszer megbetegedése. Kilencvenkét évesen.

A nő a hüvelykujjával távolabb húzza a fejhallgatót a fülétől.

– Elnézést?

– Ó, a nemjóját! – álmélkodik Sue, és a nyakát nyújtogatva nézi a hölgyet. Max a fejét csóválja, Leo pedig bárgyún vigyorog, mintha az a laza, könnyed fickó lenne, akinek tetteti magát, közben pedig próbál ügyet sem vetni arra az érzésre, mintha valaki finoman, de állhatatosan jégkockát nyomna a gerince aljához.

5. FEJEZET

Azt mondják, rámutogattam az utasokra, miközben ezeket a szavakat ismételgettem: „A sors ellen nem lehet harcolni”.

Mindig azt tanították nekem, hogy illetlenség mutogatni, ezért nem hittem el teljesen, hogy csakugyan így történt, amíg meg nem mutatták azt a fotót, amely végül az újságokban is megjelent, és amelyen teljesen egyértelműen mutogattam, méghozzá kifejezetten színpadias modorban, mintha a Lear királyban játszanék.

Kínos.

Észrevettem, hogy a hajam nagyon szép azon a fotón.

Ez nyilván nem mentség semmire.

Akárhogy is, „a sors ellen nem lehet harcolni” az anyám mondása volt, nem az enyém. Mindig olyanokat mondott, hogy: A végzeted elől nem menekülhetsz. Nem az volt megírva. Pontosan így kellett történnie.

Feltételezem, ez azt jelenti, hogy „determinista” volt.

Vagy legalábbis ezt mondta nekem egy szakállas férfi egy vacsorapartin 1984 nyarán. Nem emlékszem a nevére, csak a pompás, dús, barna szakállára. Gyakran és gyengéden megsimogatta, mintha egy szeretett házi kedvence lenne, amely összegömbölyödött a mellkasán.

Túlfőtt sárgabarackos csirkét és kemény barna rizst ettünk egy sárga téglás házban Terrey Hillsben, Sydney egyik északi elővárosában. Forró este volt, ezért a vendéglátóink a szoba minden sarkába beállítottak egy ventilátort. Néhány másodpercenként heves széllökés fújta hátra a hajunkat, amitől úgy néztünk ki, mint azok a kutyák, amelyek kidugják a fejüket a kocsi ablakán, a szakállas férfi szakálla pedig úgy kilengett balra, mint egy hazafias zászló.

Visszagondolva mulatságosnak tűnik, de úgy emlékszem, akkor senki sem nevetett. Fiatalok voltunk, így hát nagyon komolyan vettük magunkat.

Véletlenül elmeséltem egy mélységesen személyes történetet az anyámról. Néha megosztok személyes történeteket, ha ideges vagyok, és túl sokat iszom, márpedig nyilván mindkettőre nagy az esély a vacsorapartikon.

A történetemet hallva a szakállas férfi megjegyezte, hogy az anyám „nyilván determinista”, ahogy ő is. Senki sem tudta, mit jelent ez a szó, így a férfi tartott egy jóindulatú kiselőadást (egyetemi előadó volt, és még az átlagos férfiaknál is jobban élvezte, ha előadást tarthat), miközben a vendéglátóink halkan és keserűen vitatkoztak azon, hogy a barna rizsnek csakugyan ennyire ropogósnak kell-e lennie.

Azt mondta, az a determinizmus lényege, hogy minden, ami történik, az emberek minden döntése és tette „okozatilag elkerülhetetlen”. Miért? Mert mindennek van valami oka: egy azt megelőző tett, esemény vagy helyzet.

Nos. Egyikünk sem tudta, mi a fenéről beszél. Ő azonban készen állt az értetlenségükre. Leegyszerűsítette.

Azt mondta, az emberek csak azt tehetik, amit ténylegesen megtesznek. Például egy gyilkos elkerülhetetlenül gyilkolni fog, mert a gyerekkora, a génjei, az agyában zajló kémiai folyamatok, a társadalmi-gazdasági helyzete, az elutasítástól való félelme, a sötét utcasarkon megforduló védtelen nők kényelmes közelsége mind az elkerülhetetlen gyilkosság felé fogja hajtani.

Valaki azt felelte, ha jól emlékszem, méghozzá elég szenvedélyesen, mintha egy konkrét, nem pedig egy hipotetikus gyilkosságról beszélnénk: „De úgy döntött, hogy gyilkolni fog! Szabad akarata volt!”

A szakállas ember azt felelte, hogy ő maga „kemény determinista”, és nem hisz a szabad akaratban. Egy darab barna rizs beakadt a két szemfoga közé, de senki, még a felesége sem szólt neki. Talán úgy vélte, ez okozatilag elkerülhetetlen.

Éppen ezen töprengek, és szeretném megkérdezni a szakállas férfitól, hogy ha nem létezik szabad akarat, ha minden döntésünk és tettünk elkerülhetetlen, akkor is muszáj bocsánatot kérnünk értük?