Kiadó: Adamo Books Kft.

5540 Szarvas, Gyóni Géza utca 11.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2025

ISBN (epub) 978-963-453-053-4

ISBN (mobi) 978-963-453-054-1

Írta: Nemere István

Borítót készítette: Tordai Gábor

Korrektor és szerkesztő: Nemere Ilona

Tördelte: Markó Richárd

Tartalom

ELSŐ RÉSZ
A RETTEGÉS HAJNALÁN

MÁSODIK RÉSZ
ÉBRESZD FEL A BESTIÁT!

HARMADIK RÉSZ
ISTEN MESSZE VAN

NEGYEDIK RÉSZ
KÍGYÓT A KEBLEDEN

EPILÓGUS

ELSŐ RÉSZ

A RETTEGÉS HAJNALÁN

1.
Róma, Olaszország.
Április 12. 05 óra 27 perc.

Amikor felébredt, egy pillanatig kábán nézett az ablakra. Tudta, hogy belső rétege karvastag páncélüveg – kívülről ez nem látszik. Ugyanilyen erős már a könyvtárszoba ablaka is – amelyik a Térre néz – ahonnan elődei, meg ő is olykor, szóltak a néphez. De erre egyre ritkábban kerül sor.

A betörő világosságot az üveg megszűrte. A férfi sejtette, hogy a fény most rohan át keletről a görög tengeren, és Itália keleti partjain merül fel a végtelen, párás hullámokból. Talán két perc sem kell, hogy elérje a Várost. Torcevara, Prenestino, Centocelle, Alessandrino házrengetege már fényben fürdik, amikor az első sugarak az Angyalvár ormán is megülnek, hogy aztán egy szemmel láthatatlan, apró ugrással rátelepüljenek a székesegyház öröknek tetsző kupolájára. Amely úgy magasodik a városban, mint megingathatatlan apa a gyermekei között.

Eszébe jutott a tegnapi hír. Késő este kapta és még nem is tudta igazán felmérni a jelentőségét. Most igyekezett nem gondolni rá, ám ez nem sikerült. A hír befészkelte magát az agyába, ott kószált valahol a tudata alján. Azt is hihette – húsz éve már, vagy több –, hogy vége van, elmúlott. Amikor réges-régen utoljára hallott róla, tényleg azt gondolta: most, és soha többé. De lám, valakik valahol újrakezdték. Ez rettenetes.

A tompa fájdalom feléledt benne. Először azt hitte, a szokásos, amit a betegsége okozhat. Aztán rögtön utána megértette, hogy ez más. Több annál. Ez a lelkében fáj. Szokása szerint aktivitással akart rá válaszolni, a tett a legjobb gyógyszer, mindig ezt mondja, ha betegség készül ledönteni őt a lábáról. Egy ideje már nem engedheti meg magának, hogy ágyban heverjen. Dolgoznia kell. Túl sok ember gondját viszi a vállán.

Lassan felkelt és kiment a fürdőszobába. Útközben csak gépies pillantásokat vetett a berakásos falra, megnyugtatták a pasztellszínek, a képek. Mostanában gyakran eszébe jutott, hogy az élete már nagyon is egyenes vonalú. Újabb megrázkódtatások nem várhatók. Továbbra is itt fog élni, e falak között, azután, ha meghalt, szintén itt marad, csak több szinttel mélyebben. Várja egy hűvös kripta, amelynek csöndjét nap mint nap felveri majd a látogatók zsivaja. Turisták, hívek, felnőttek, gyerekek. Egy-két évig mindennap hoznak virágot a síremlékére, aztán ritkábban. Hát igen, elmúlik a dicsőség, még hamarabb az emlékezet. Ki hoz ma virágot II. Gyula vagy XXII. János sírjához?

Az elmúlás gondolata azonnal elrepült, amikor kijött a fürdőből és a hálószoba sarkában álló régi, faragott imazsámolyra telepedett. Minden napot imával kezdett, és fejezett be. Bár puha bársonypárna borította a térdeplőt, a fájdalom azért a lábába nyilallt. Hát igen, az ízületek is jelzik, hogy léteznek, hogy kopnak. Összeszorította a száját, és bár tudta, hogy a fájdalom együtt jár az élettel, nehezményezte, hogy a biológia nap mint nap emlékezteti erre. Hogy demonstrálja ezt az alapigazságot. Lehajtotta a fejét, összekulcsolta a kezeit. A mozdulat, a helyzet oly ismerős volt – több mint hatvan éve gyakorolta, része lett mindennapjainak, az életének.

„Add, Uram, hogy ebben az ügyben helyes döntést hozzak. Az ügyben, amelynél fontosabb aligha került főpapod elé az utóbbi száz évben. Kérlek, világosítsd meg elmémet, nehogy hibázzak a Nevedben..!”

2.
Mantova, Olaszország.
Április 12. 09 óra 44 perc.

– Remélem, komolyan gondolod.

– Ilyen ügyben nincs helye mellébeszélésnek.

– Jaj, de hivatalos vagy!

– Mert ez nem vicc, Corrado atya.

– „Atya”..? Remélem, ezt nem mondtad komolyan. Két éve jöttem ki a szemináriumból, és hiába vagyok pap, egyelőre csak a püspökségen dolgozom. Ott sem adtak igazi munkát, tengek-lengek. Azt hiszem, még meg is könnyebbültek, amikor kértem két hónap fizetés nélküli szabadságot.

– Mi volt az ürügy?

– „Fontos családi ügy”. Isten majd megbocsátja, hogy hazudtam. Bár…

– Bár talán nem is hazudtál a püspöködnek. Még kiderülhet, hogy a családod is érintett lesz az ügyben.

– Szeretném is, meg nem is. Azt hiszem, voltaképpen félek az igazságtól.

– Ne gondolj erre, Corrado. Ha sikerül a terv, akkor… akkor választ kapsz a kérdéseidre, és én is az enyémekre.

– Még nem mondtad el: hogyan akarod megvalósítani a tervet?

– Ehhez pénz, idő és kitartás kell, Corrado. Meg néhány jó barát, mert egyedül nem tudom megtenni. Kevés vagyok hozzá. Itt vagy te, akivel együtt nőttünk fel. Kell még egy műszaki ember, szerencsére van ilyen a láthatáron. Egy mérnök, akivel majd Rómában találkozunk.

– És most kire várunk itt, Mantova egyik szép terén?

– Egy nőre.

– Mivel régen ismerlek, Luca, hát biztos vagyok benne, hogy a nő fiatal, csinos, jó alakú és a folytatása az ügynek viszonylag könnyen elképzelhető… De miért kellek ehhez én?

– Ez nem olyan nő és nem olyan találkozás. Az asszony, akire várunk, kora szerint az anyám lehetne.

– Ennyire megváltozott az ízlésed, fél év alatt, míg nem találkoztunk?

– Ne vigyorogj, padre Corrado! Ha minden jól megy, ahogyan tervezem, akkor a hölgy lesz a másik fontos láncszeme a vállalkozásunknak.

– Érdekes módon nevezed ezt a viszonyt: „vállalkozás”..!

– Pap létedre megéred a pénzedet. Olyan vagy, mint egy kamasz, nem tudsz másra gondolni, csak a szerelemre meg a szexre? No persze, gondolhattam volna: sem a szemináriumban, sem a püspökségen nem volt részed abban, ami úgymond járt az élettől egy normális férfiembernek…

– Lemondtam minden ilyesmiről, amikor papnak álltam, Luca.

– Lehet, hogy lemondtál, no de vajon képes leszel-e betartani a tilalmakat, amelyek egy mai pap életét oly sivárrá teszik?

A nő megtorpant a tér szélén és körülnézett. Messziről látta a kávézó teraszát, de még nem tudta kivenni a vendégek arcát. Szemüveget kellett volna feltennie. Volt is neki, de utálta, ezért sokszor napokig elő sem vette a táskájából, ahol bársonybélésű tokban pihent, dolgavégezetlenül. Az asszony érezte a hátára csapódó napsugarakat. Alig ismerte a várost, mégis kapóra jött neki, hogy itt beszélték meg a találkozót. Végül is könnyen rátalált a belvárosi sétálóutcákra és a Piazza Sordello nagy téglalapjára. A tó felől fújt most a szél, kicsit enyhítette ezt a meleget. „Tavasz a nyárban”, mondta mellette valaki, és ő is találónak érezte a megállapítást.

Pontban tíz órakor ért a kávézóhoz. Már elég sokan ültek a színes reklámernyők alatt, majdnem minden asztal foglalt volt. Az első pillanatban csalódottságot érzett, amiért a találkozójukra ő érkezett elsőként. De akkor meglátta, hogy a férfi, akinek az arcát már ismerte, ott ül egy reverendás pap társaságában. Megnyugodott. Ugyanakkor máris felmerült benne a kétkedő kérdés: „Csak nem azért hozta magával a papot, mert úgy hiszi, akkor jobban megbízom benne?” Próbálta magában elcsitítani ezt a hangot, de azért a gyanú már benne maradt.

Luca ekkor vette őt észre, és máris felpattant. Mire Corrado is felállt, az asszony már mellettük volt.

– Buon giorno, signorina Conti, engedje meg, hogy bemutassam gyermekkori barátomat, Corradót.

– Corrado Soldati – a pap felhőtlen, gyermekes mosollyal nézte a nőt. – De nehogy „atyámnak” szólítson, nagyon kérem. Túl fiatal és érdemtelen vagyok én még ahhoz.

– Mindig ilyen szerény volt – „árulkodott” barátjára Luca Brunetti. – Örülök, hogy eljött. Együtt biztosan többre megyünk.

Az asszony egy pillantást vetett mindkettőjükre. Nem is titkolta, vannak kétségei már aziránt is, hogy egyáltalán érdemes volt-e idejönnie. A pap nem érdekelte annyira, mint ez az újságíró, aki állítólag oknyomozó is volt, főleg régebben. Bár nem lehetett az olyan régen – a férfi talán huszonnégy éves… Igen, annyi, ezt már megtudta róla, miután Luca Brunetti rávetette magát arra az ügyre, ami összehozta kettejüket is.

Luciana Conti magas volt karcsú, kreolbőrű, fekete haját rövidre vágatta, szinte fiúsra. Ez is elvett valamit a korából. „Igazán nem néz ki negyvenhatnak, amennyi valójában”, gondolta Luca. „Az anyám lehetne”, futott át a fején. De ennek most nem volt jelentősége. Conti asszony is megjárta a maga poklát, és Luca már tudott erről a pokolról. Sejtette, hogy itt és most, Mantovában, ennél a kávéházi asztalnál az is szóba kerül majd. És erre nem is kell sokáig várnia.

Corrado arcán látszott, hogy nem nagyon tudja, miről van szó, nincs tisztában Conti asszony szerepével. Brunetti hát nem világosította fel őt? Miközben az asszony rendelt egy kávét, alaposan megnézte Lucát is. Barna haj, elég izmos termet, aki először látja, aligha hinné újságírónak. De ha csakugyan oknyomozó, aki veszélyes vizeken evez, talán jobb is, ha bele tud olvadni a tömegbe. Mert az biztos, hogy nem volt benne semmi különleges, legalábbis szemre. Sötét szeme most az asszonyra tapadt, volt benne némi reménykedés, amit a férfi nem titkolt. Sőt, azonnal ki is mondott:

– Jelen pillanatban önben van minden reményünk, asszonyom.

Luciana Conti üzletasszony volt. Számos divatboltja működött Milánóban, Rómában, Torinóban, Triesztben, és nemrégen sikerült egyet alapítania Velencében is. Nem jelentéktelen kis butikok. A „Conti” kezd márkanév lenni, végre. Több mint tíz éve van benne eddig, tudta jól, és még kell néhány, hogy a divat világában elfogadtassa magát. De most nem ezért jött ide. Egészen másért.

Megkapta a kávéját, kavargatta csöndesen. A pillanat hosszúra nyúlt, és mivel signora Conti még mindig hallgatott, Corrado nézte az arcát, majd az ékszereit. Minden arany, ami rajta van, és nem is kevés. Tehetős, sőt gazdag az asszony, ezt nem titkolja. Bizonyára magasabb körökben mozog. Vajon Luca hogyan ismerte meg? Nos, erre a kérdésre máris megkapta a választ a legilletékesebbtől, a barátjától:

– Corrado, tudnod kell, hogy Conti asszony keresett meg engem pár hete. Ez az első cikkem után történt, amikor híre ment, hogy a kronovizor után nyomozok. Ugyan sehol sem írták meg, de bizonyos körökben azért ez nem maradt titokban.

– Azóta történt valami? – kérdezte a nő. A két fiatalember érezte a hangjában a változást: ő csak erre a témára összpontosított, más nem érdekelte. Nem volt neki fontos Mantova, sem ők ketten, igazából nem. Csak az ügyre gondolt, azt akarta megoldani. Luca hát a szemébe nézett:

– Előbbre jutottunk. Az eredeti tervrajzok nyomában vagyunk. Amint azokat megszerezzük, máris kezdődhet az érdemi munka.

– Ami viszont pénzbe fog kerülni – szögezte le Conti asszony.

– Pár tízezer eurót már az első körben ki kell adnunk. Megvenni a felszerelést, a műszereket. Van egy mérnök barátom, ő fogja összerakni a gépet.

– Képes lesz rá?

A kérdés sugallta: nincs kellő bizalom. Luca értette, de állta az asszony tekintetét:

– Teljesen biztos vagyok benne. Baxter barátom Amerikából települt át ide, nálam jóval idősebb, és mindig is különleges elektronikus gépekkel foglalkozott. Több találmánya van.

– De a régi tervrajzok nélkül ő sem boldogul?

– Ha rájön a dolgok nyitjára, akkor talán azok nélkül is sikerülhet. Csak úgy tovább tart, és drágább lesz. Én abban reménykedem, hogy mindent megtalálunk, amit akarunk.

– Tulajdonképpen hányan dolgoznak az ügyön? – Conti asszony hangjában ismét megcsendült egy kis gyanakvás. Meglepetésére most nem Luca, hanem a fiatal padre felelt:

– Én vagyok az egyik, asszonyom. Amikor az interneten először jelentek meg a hírek Ernetti atya találmányáról, a szinte már-már misztikus kronovizorról… vagy írják chronovisor-nak is, Luca engem kért meg, nézzek utána néhány egyházi levéltárban. Főleg azokban, amelyekbe világi embereknek egyáltalán nincs bejárásuk, sokszor még a történészek sem tudnak róluk. Talán ön is tudja, hogy a kronovizor, azaz „időlátó gép” egyszer már elkészült. Egy pap találta fel, be is mutatta a Vatikánban az illetékeseknek a működését, egyszer biztosan, de talán többször is. Aztán történt valami, amiről nem tudjuk, mi volt az, de onnantól kezdve az időlátó gépnek nyoma veszett. Akik később keresték, nagyon kevés nyomot találtak, csupán pár említést. De ez is elég volt ahhoz, hogy elinduljanak a nyomon. Luca derítette ki a többit. Hogy egykori paptársam, az egyházi zene ma már nem élő professzora nemcsak hogy elkészítette az időlátó gépet, de azt működés közben többször kipróbálta, sőt egyszer rendezett egy bemutatót az akkori pápának is!

– Az ember azt hinné, hogy ha létezik egy ilyen találmány, akkor azt használják is – vetette közbe az asszony. Nem akarta elárulni, hogy megnézte már az interneten, és döbbenetes dolgokat látott. Rengeteg film, interjú, cikk, könyvismertetés van a világhálón mindenféle nyelveken. És mind, mind csak arról szól, hogy az ötvenes és hatvanas években egy olasz pap-tanár, Pellegrino Ernetti atya feltalálta azt a gépet, de a Vatikán közbeszólt. A szerkezetet szétszedték és különféle kolostorok mélyén elrejtették egyes darabjait. Nehogy valaki megtalálja, összeszerelje, és ismét „elinduljon” vele a múltba… avagy a jövőbe?

– Nem minden találmányt hasznosítanak – jegyezte meg Luca finom mosollyal – Gondolom, ön is hallott már arról, hogy például léteznek már olyan motorok, amelyeket nem benzin vagy gázolaj, hanem víz hajt. Átlag tízévente egyszer találja fel valaki, nem mindig ugyanazon az elven működnek a prototípusok, vagy működnének, ha hagynák… Mert vagy a feltalálók tűnnek el nyomtalanul vagy veszítik életüket különféle „balesetekben”, vagy ismeretlen, igen gazdag vállalatok megvásárolják a szabadalmat és elsüllyesztik jól őrzött páncélszekrényeikben. Akár így, akár úgy, az emberiség nem jutott még olyan autóhoz, amibe egyszerűen csapvizet kéne tölteni, hogy menjen.

– Világos, hogy az olajlobbi áll a háttérben – az asszony komoly volt – …és itt?

– Még nem tudjuk, de bizonyára ez is elég „rázós” találmány ahhoz, hogy próbáljanak tenni valamit ellene.

– Ellenünk – pontosította hirtelen Corrado. A pap arcán most nyoma sem volt iménti gyermeteg, felhőtlen jókedvének. A nő rábámult. Sejtette már, miért kellett Lucának bevennie egy papot is. Ha jól értette az eddigi célzásokat, megbízhatnak Corradóban, hiszen gyermekkori jó barátja Lucának és beférkőzhet bizonyos egyházi körökbe is. A pap most már nem volt olyan lágy, szelíd, gyermekes, mint a beszélgetés elején. Megkeményedett, elszánt lett. Conti asszony csak nézte egy pillanatig: ez ugyanaz az ember? Hirtelen súlya lett minden szónak, tekintetnek, mozdulatnak, úgy érezte. És úgy is volt.

– Aki nekünk pénzt ad, aki szponzorálja a kutatást és a kronovizor megalapítását, az ugyan szintén veszélyben van, de messze nem akkora leselkedik rá, mint ránk – mondta még a pap, és hozzátette: – A világért sem szeretném, ha megijedne, asszonyom, és visszavonná az ajánlatát, amit Lucának tett… és amiről eddig a percig nem is tudtam. De a lelkiismeretem nem viselné el, ha mi önt felelőtlenül belerángatnánk egy életveszélyes helyzetbe, ráadásul úgy, hogy ön erről a veszélyről nem is tudna.

Luca a szája szélét rágta, kicsit idegesen. Conti asszony ezt is látta. Hát igen, nem tenne jót az üzletüknek, ha valami tragikus dolog történne… Ám éppen ez a jelenet győzte meg az asszonyt arról, hogy ezek nem csalók. Hát ki is mondta:

– Ha valakit az elvakult bosszú vezérel… és ez én vagyok, nem tagadom… akkor könnyen szélhámosok karmaiba keveredhet. Akik alig várják az alkalmat, hogy alaposan megkopasszák, elvegyék minél több pénzét. Én majdhogynem ideális áldozat vagyok… lennék.

– Biztosíthatom önt, asszonyom, hogy ha sikerül a tervünk, megkapja azt, amiért fizet. Vagyis a befektetése a kronovizorba meg fog térülni. De ne kérdezze, mikor. Ez még mindenképpen hónapok, esetleg egy-két év kérdése. Ha kivételes szerencsénk van, akkor talán csak néhány hónap kell hozzá.

Conti asszony most már nem vette le a szemét az újságíró arcáról:

– Utánanéztem önnek a neten. Milyen jó, hogy manapság már szinte mindenkiről lehet valamit találni! Tudom, hogy fiatal kora ellenére jó nevet szerzett magának, mint az egyik napilap oknyomozója. Az előző miniszterelnök néhány disznóságára is maga hívta fel a figyelmet. Tudom, hogy voltak emiatt konfliktusai nemcsak politikusokkal, de rendőrökkel is. Megszenvedett azért, hogy az olvasók elé tárhassa a titkokat.

Luca most jobbnak látta hallgatni. Túl sok dicséret volt ez neki, aki csöppet sem volt eltelve önmagától. Igyekezett ő is csak az ügyre koncentrálni. Ahogyan a nő tette ezt. Szinte vibrált közöttük a levegő, amikor folytatta:

– A múltkor azért kerestem meg önt, mert a kronovizor múltjáról szóló nagy cikkében azt írta: ha létezik vagy létezhet olyan szerkezet, megtudhatjuk, mi történt a múltban, meghatározott helyeken és meghatározott időpontokban. Az Ernetti-féle készülék állítólag éppen erre volt képes. Én pedig tudni akarom, kik végeztek a fiammal két évvel ezelőtt, március 28-án pénteken délután tizenhat óra tíz és tizenhat óra huszonöt között a házunk kertjében.

Corrado csak nézte a nőt. Most már kezdte érteni, miért érez belőle kisugározni valamit, ami fekete volt, erős, rosszindulatú és kemény. Gyémántkemény. Ez az asszony megszállott, értette meg a pap. A bosszú élteti, és addig nem nyugszik, míg… De ezt kimondta maga Luciana Conti, miközben a szavak olyan mélyről törtek elő a torkából, akárha tudata mélyéről szólna:

– Nem érdekel, milyen módszerrel szerzik meg nekem a bizonyosságot. Látni akarom a fiam halálát, de még inkább látni akarom a fiam gyilkosát. Ezért nem sajnálom a pénzt, signori. Kell nekem a kronovizor, uraim. Szerezzék meg, ami kell hozzá, csinálják meg a gépet. Még ma átutalok ötvenezer eurót, és dolgozzanak az ügyön!

3.
Duisburg, Németország.
Április 13. 19 óra 49 perc.

A férfi a Mercatorstrasse és a Güntherstrasse sarkán állt. A főpályaudvarnak hátat fordított, a soksávos autópálya fölött az Óváros felé ívelő hidak sem érdekelték, pedig ilyenkor estefelé már azokon is özönlöttek az autók. Sötétedett. A közeli nagy parkolóban is egyre csak szaporodtak a járművek. Jöttek a kocsik Neudorf-Nord és Duissern felől keletről. Áramlottak délről a Dellviertel, és persze távolabbról, Düsseldorf irányából is.

Ő csak állt, arccal az Altstadt felé, mint aki vár valakire. A járókelőket alighanem megtévesztette a szép vörös rózsacsokor, amit a kezében tartott. Ugyan a legtöbb szerelmes inkább a Ruhr partjára járt ki, és az nem is volt olyan messze. De aki rápillantott, egy huszonéves, alighanem külföldi származású férfit látott. Talán balkáni lehetett, vagy ukrán? Ki tudhatja, honnan jött? Nem is érdekelt senkit. Jöhetett a szomszédos, már rég egybeépült Mülheimből, de Európa túlsó végéből is.

A férfi csak állt, sétált egy kicsit, néha tüntetően az órájára nézett. A sapkáját a szemébe húzta. Leginkább az egyik közeli kaput figyelte. Már majdnem nyolc óra volt, amikor megérkezett egy taxi. Utast hozott abba a házba. A csokros férfi nyugodtan állt: tudta, hogy akire vár, idős ember, nem mozog túl gyorsan. Nem fog a taxitól egyetlen sebes iramodással a kapunál teremni. Mindenesetre lassan elindult arrafelé. Az utas végre fizetett, kiszállt a taxiból. Lehetett vagy nyolcvanéves, arcára az idő és a sors versengve vésték mély vonásaikat. A rózsás akkor már ott volt a kapunál, úgy tett, mint aki nyomja a kaputelefon gombját, megeresztett néhány torokhangú, errefelé nagyon is otthonosan hangzó „ja-ja”-t, hogy az öreg, aki szintén látogatóként érkezett ebbe a házba, érzékelje: ő is éppen most, éppen ezen az ajtón akar bejutni. Mintha véletlenül futottak volna össze az ajtó előtt. Az öreg nyúlt az ajtó felé, a csokros férfi még „beszélt” a kaputelefonon, nem sietett. A másik már bent volt, udvariasan megtartotta az önműködően becsukódó fémkeretes üvegajtót. Nem is vette észre, hogy ily módon ő tette lehetővé az idegennek a bejutást az addig zárt ajtón.

Az idős ember a nála alig valamivel fiatalabb húgához igyekezett. Nem tudta, hogy valakik, nagyon távol tőle, éppen a húgára találtak rá, és ott kezdték szűkíteni a kört, mígnem azonosították a férfit, őt, aki most lassan ment a bejárattól a lift felé. A fiatalember nem nézett fel, leszegett fejjel követte az öreget. Lehetnek itt biztonsági kamerák, nem akarta itt hagyni az arca lenyomatát. Az öregember odacsoszogott a lifthez, ahol a csokros utolérte. Megvárta, amíg kinyílik a lift, és látta, hogy nincs benne senki. Az öreg belépett és fordult volna arccal a kijárat felé. A rózsacsokor pisztolyt takart, rácsavart, hosszú, hangtompítós csöve sem látszott ki. A férfi kétszer lőtt, egyszer az öreg mellébe, egyszer pedig a fejébe. Amaz hang nélkül rogyott össze, és kiterült a liftben. A fiatalember lehajította a padlóra a csokrot, kesztyűs kézzel megnyomta a liftben a gombot, és gyorsan visszalépett. A szerkezet a halottal elindult fel, a legfelső emeletre. A férfi máris szétcsavarta a fegyvert, egyik zsebébe került a pisztoly, másikba a hangtompító, kiment a házból és hosszú léptekkel, de feltűnő sietség nélkül távolodott. Csak egy saroknyit kellett mennie, és célhoz ért. A Hohestrasse és a Wilhelmstrasse sarkán, a parkolóban volt a kocsija. Hamis jogosítvánnyal bérelte. A parkoló mellett látott egy szeméttartályt, odasétált és bedobta a fegyvert, a hangtompítót is. Jó mélyre, hogy majd dobjanak még rá ezt-azt, zsákokat is. Így csak a szemétfeldolgozóban vagy a tároló helyen találják meg, ha egyáltalán megtalálják. Ki tudhatja majd, hogy melyik konténerből, a város melyik részéből került oda? Aztán fizetett az automatánál a jegyért – most is egészen a szemébe húzta a sapkát, egyetlen kamera sem láthatta a vonásait.

Máris észak felé haladt, de csak megtévesztésképpen. Mert a sztrádák csomópontjánál utat váltott, előbb mintha Oberhausen felé ment volna, de arról az útról is letért és hamarosan délre robogott. A düsseldorfi repülőtér nincs messze, és onnan nemsokára indul a gépe Róma felé.

4.
Zágráb, Horvátország.
Április 16. 14 óra 11 perc.

A két fiatalember már több mint egy órája ült a tér szélén. Nem ismerték túl jól a várost, tegnap este érkeztek és egy kisebb hotelben szálltak meg, közel a főpályaudvarhoz. Olaszok voltak, de csak ritkán váltottak szót. Az egyik néha elővett egy fényképet, alaposan megnézte a rajta látható negyvenes férfit, majd ismét visszatette a zakója zsebébe. Tegnap este felderítették a környéket, és ma hajnalban, amint kivilágosodott, szintén mentek egy kört. Egyikük sem tudott horvátul, de ez nem volt akadály. Eddig mindenki tudott olaszul, akihez szóltak, kényszerűen. Főleg a szállodában.

Negyed háromkor végre megjelent az, akire vártak. Felismerték. Tudták, hogy abban az épületben dolgozik, és kettőig tart a munkaideje. Máris lódultak a nyomába.

A férfi alacsony volt, vékony, negyvenkét éves. Lassan ment a belvárosi utcán, ahol most nagy volt a forgalom, Zágrábnak ez a része mindig hangos. A keskeny utcák között sok az egyirányú, az autósok figyelmesen és lassan vezetnek, az idegenek aggódó arccal nézik a forgalmi táblákat. A férfi – továbbra is gyalogosan, hiszen a közelben lakott – átment keresztben a Strossmayer-téren, nem is nézett az abból nyíló Zrínyi-térre, rögtön a Hebrangovára kanyarodott. Az Alsóváros volt ez, régi házak álltak szorosan egymás mellett, szinte összenőttek. A templom mellett hirtelen jobbra fordult, de nem lepte meg követőit: tudták, hogy a Gonduliceva utcán lakik. Valakik hetekkel előbb már megfigyelték a férfit, követték útjain. De nem juthattak be a lakásába. Akkor még nem is akartak. Ezek ketten csak ezért érkeztek Rómából. Ekkorra már szorosan a nyomában lépdeltek, szinte mögötte mentek, de egymással most sem váltottak szót. Ne tudja senki, hogy külföldiek. Rövid hajuk, majdnem egyforma öltönyük hasonlóvá tette őket, mintha testvérek lennének. De nem voltak azok.

A férfi, akit követtek, a másodikon lakott. Míg kivette a földszinten a postáját a ládából, ezek olyan arccal mentek el mellette, mintha sohasem látták volna, ugyanakkor határozott céljuk lenne a házban. A férfi aztán felsétált a lépcsőn. Amazok csak arra vártak, hogy kulcsával kinyissa az ajtót. Mintha földből nőttek volna ki, ott termettek. Belökték a férfit a lakásba, egyikük tenyere máris a szájára tapadt, a másik lefogta a karjait. Ugyanakkor lábbal belökték az ajtót. Később az egyik valami kábító anyagot csöpögtetett egy papírzsebkendőre és a férfi orra alá tartotta. Az elernyedő testet lefektették a szőnyegre. Kulcsra zárták az ajtót, és módszeres kutatáshoz kezdtek. Előbb ellenőrizték, nincs-e kamera a lakásban – de miért is lett volna? – nem örültek volna, ha a számítógépen van egy apró webkamera, amely ráadásul működik. De semmi ilyesmire nem akadtak.
Kesztyűben csináltak mindent. Alaposan dolgoztak, és nem úgy, mint a kalandfilmekben a banditák vagy a titkosrendőrök. Nem söpörték ki a könyveket a polcokról, nem borították a padlóra a kihúzott fiókok egész tartalmát. Főleg a nagy íróasztal és pár könyvespolc érdekelte őket. Végre egy kisebb fiókos szekrényben meglelték azt, amit kerestek. Egy név volt az – csak a családnév egyezett a lakás tulajdonosának nevével – három nagy, régimódi dosszién: bennük olasz, horvát és angol nyelvű szövegek. Még írógépen írták őket. És akadt ott pár tervrajz, sőt fekete-fehér fénykép is.

Alaposan átkutatták még azt a szekrényt. De látszott, hogy ezeket a dossziékat évek óta nem mozdította senki, por lepte őket, és nem volt több hasonló. Akkor kerestek egy nejlonszatyrot, beletették a dossziék tartalmát, a többi dolgot pedig – még mindig kesztyűben – visszarakták a helyükre, eltüntették a nyomokat. A házigazda, ha magához tér, nem érti, mi történhetett. Semmi nyoma behatolásnak: ha betörők voltak, miért nem vitték el az értékeket? Lehet, egy hét is beletelik, mire rájön, hogy a régóta nem mozgatott fiókbeli dossziéknak csak a fedőlapjai maradtak, üres, számítógépes nyomtatópapírral lettek megtöltve. Körültekintve úgy néz ki, mintha nem vittek volna el semmit a rejtélyes idegenek. Mielőtt a támadók elmentek, még egy adag kábítót nyomtak a férfi arcába, aludjon biztosan legalább három órát. Nekik annyi elég lesz ahhoz, hogy elérjék a határt.

Mert nem vonattal jöttek, ahogyan a szállóban mondták. Két utcával odébb parkolt a kocsijuk. A szállóban fogták a holmijukat, fizettek. Huszonöt perccel az után, hogy kijöttek a Gonduliceva utcai lakásból, és észrevétlenül elhagyták a házat, máris húztak le délre, áthaladtak a Száva hídján. Erről jöttek, hát ismerték az utat. A körforgalom után a Jadranska Aveniján robogtak délnyugatnak és megnyugtatták őket a táblák feliratai: LJUBLJANA, SLOVENIJA. A határ itt van nem messze, és Szlovénia sem olyan nagy. Este hatkor már otthoni sztrádákon roboghatnak.

Az egyik vezetett, a másik elővette a mobilját. Olaszországi számot hívott, és amikor ott valaki felvette, nem kellett bejelentkeznie – a hívó tudta, kihez szól. Csak annyit mondott:

– Három vaskos dosszié anyagával úton vagyunk.

5.
Róma, Olaszország.
Április 18. 17 óra 43 perc.

A lakásban kellemesen hűvös volt. A légkondicionálót nem lehetett hallani, valahol a falak mögött dolgozott. Odakünn a zaj, a por, a meleg dühöngött – de itt bent mintha egy másik világ lett volna. És valóban másik világ volt.

A Tevere, azaz az ókori Tiberis folyó keleti partján, a Farnese-tér mellett egy kis utcában állt a ház. Az egyik szintjét elfoglalták az itt dolgozók, valamint a ház alatti garázs is csak az övék volt. Oda nem juthatott be senki, hogy egy jókora bombával a levegőbe röpítse az épületet. Pedig ez néhányuk rémálmaiban gyakran felbukkant. Ha lett volna pszichiáterük, annak biztosan meséltek volna róla. De a Girolamo utcai iroda dolgozóinak egyszer s mindenkorra megtiltották, hogy pszichiáterhez, pszichológushoz járjanak. Ha bármilyen mentális kezelésre van szükségük, azt felettesüknek jelentsék előbb – kötötték a lelkükre. Így aztán mióta csak létezik az iroda, innen még senki nem ment semmilyen „pszicho-tudós” elé.

Nyolc templom is van a környéken, pár száz méteres körben. Ha rázendítenek a harangok, még a helybeliek is becsukják az ablakokat. Itt erre nincs szükség. A házzal szemben is templom van, de az utca egyirányú. A benti csönd teszi lehetővé az elmélyült munkát.

Kevesen sejtik, hogy a ház tetején oly bőven tenyésző antennák kábelei mind ide, a második emeletre vezetnek. Némelyik antennának fura alakja van, tüskék állnak ki középen a fémtestből, mások meg műholdakra szegeződnek, elárulják az égre meredő tányérok. És vannak még másfélék, hagyományosak is.

Talán hét-nyolc ember jár ide rendszeresen. Nincs arcuk. Lesötétített kocsikon érkeznek, nem is mágneskártya nyitja nekik a garázsajtót, hanem egy rendszámfelismerő szerkezet. Odabent saját lifttel mennek fel, és ha valami gond lenne az antennákkal, akkor ugyanaz a lift vinné tovább őket a padlástérbe és a tetőteraszra. Nem jelennek meg a ház többi lakó előtt, akik persze a legvadabb elméleteket gyártották már velük kapcsolatban: terroristák, Al-Kaida, titkosszolgálat, multicég vezérkara, rádiócsillagászok, őssejtekkel kísérletező tudósok, klónembereket gyártó kutatók. Valamelyik igaz.

Az épület sohasem marad őrizetlenül. Egy-egy férfi még éjszaka is itt van, olykor többen. Ügyeleti rendszer van életben, csak a nagy és hosszú ünnepeken lazul némileg a fegyelem. Legalább egy ember mindig él és lélegzik e falak között. Ráadásul okos gépek is figyelnek. Kamerák pásztázzák az utcát, a tetőteret, a falakat. Ha valaki kívülről törne be, nem tudja, hogy árammal is lebéníthatják, kábító, szagtalan gázt fecskendeznek az arcába, rácsok közé zárják… Az iroda megközelíthetetlen.

Akik ide járnak, úgy is hívják: IRODA. Más neve nincs, már csak azért sem, mert másutt nem is tudnak a létezéséről.

Azon a napon, délután háromnegyed hatkor is jöttek az információk. Telefonok jelezték ki a hívókat, bár nem mindig neveket. Volt, amikor csak két-háromjegyű számok, betűkombinációk jelentek meg a képernyőkön. Műholdon át is jött telefonüzenet, de csak SMS. Egy képernyőn folyamatosan mentek az e-mailek, ezeket látszólag senki sem olvasta, de emberek helyett okos számítógépek elemezték az üzenetek szövegeit. Ha találtak valamit, hanggal és felirattal jelezték, és ha egy ember nem reagált azonnal, eltették a gyanús üzenetet, egy gombnyomással bármikor előhívható maradt, szinte örökre. Ha a kezelők nem rendelkeztek másképpen. De bármi is történt egy ilyen gyanús üzenettel, annak már nyoma maradt, valahol őrizték tovább, és azt is, hogy a kezelő milyen utasítást adott vele kapcsolatban.

– Ez jött most, uram – egy fiatal nő tett eléje egy cédulát. Gép nyomtatta ki. Az alacsony, őszülő és éppen hízásnak indult férfi feltette az olvasószemüvegét. Utálta, hogy nem lát már rendesen, és nehezen nyugodott bele abba, hogy negyvenhét évesen ilyen „mankóra” szorul. Emiatt fogyatékosnak érezte magát. Az volt. Mint minden szemüveges.

Elolvasta, és úgy érezte, a vér ismét elindul az ereiben. Mintha eddig pangott volna mindene ott belül. Egy pillanatig hallgatott, agyában lefuttatta, mit kell majd tennie, és máris ontotta az utasításokat:

– A nagy képernyőre kérem kitenni Duisburg belvárosának térképét. Közben kérem az adatokat a frissen meggyilkolt Horst Dreier mérnökről. Valaki, aki tud németül, hívja fel az ottani rendőrséget, hogy mire jutott a nyomozás? És nézzék meg, de sebesen, hogy ez a Dreier hányadik volt a listán.

Nem telt bele hat és fél perc, amikor kezdtek szivárogni az értesülések:

– Ezredes úr!

– Igen? – egészen belefeledkezett a térképbe. Milyen érdekesek a városok! Mindegyik város lehetne bárhol a világban, mindenben hasonlít a többi százezer másik városhoz.

– Dreier mérnökkel egy liftben végzett a támadója. Egy kamera megörökítette őt, de az arca nem látható, a férfi eltűnt, a gyilkos fegyver sem került elő.

– Mit mondanak a nyomozók?

– Még semmit sem tudnak, sötétben tapogatóznak. Ismeretlen a gyilkosság indoka, hiszen a halottat nem rabolták ki.

– Ezredes úr, a német mérnök a hatodik volt a listán.

– Vagyis a hatodik… halott?

– Így van, uram. De ön is tudja, van a hat között, aki természetes halállal távozott. Hiszen mind öregek… azaz, öregek voltak.

– Remélem, azért még nem mind halt meg! – ívelt fel a hangja. Közben megszólalt az ő telefonja is. A legfrissebb Oscar-díjas film jellegzetes főcímzenéje csak egy pillanatra áradt szét a teremben, máris a füléhez emelte:

– Cairoli.

Tudta, ki hívja, és azt is, hogy olyan telefonról, amelyet lehetetlen lehallgatni. Ezért mondta ki a saját nevét. Az elektronikus zárlat mindenki más számára érthetetlenné torzítja az ő beszélgetésüket. A legjobb felszereléssel is évekbe telne, míg megfejtenék a kódot és kitisztítanák az adást. De addig már rég túl lesznek ezen az ügyön, meg tíz másikon is, amelyeket még el sem kezdtek. Már nem lesz értelme megfejteni, szétbogozni a hangokat, amelyek most áradtak szét az éterben, Cairoli ezredes és a másik férfi között:

– Hogy állnak?

– Pár napja végeztek a hatodikkal. Ez egy német volt. Nyolcvankét éves.

– Mindegy, milyen korú, az információk még ott lehettek az agyában. Biztos benne, hogy nem lesz több áldozat?

– Nem vagyok biztos, uram. Lehetetlen megjósolni.

– És abban legalább biztosak lehetünk, hogy ők állnak a háttérben? Akikről a múlt héten beszélgettem önnel?

– Igen, uram. Nyolcvanöt százalékra állítom, hogy ők csinálják.

– Pont tőlük ezt nem várná az ember. A főnökük magasabb szellemiséget hirdet, emelkedettséget, megbocsátást.

Cairoli hűvösen válaszolt:

– Ők is csak emberek, uram. Egy ország, az egy ország, annak érdekei és céljai vannak.

– Céljai? Például?

– Kétféle cél, minden bizonnyal. Egy: amit el akar érni, kettő: amit meg akar akadályozni.

– De azért tizenöt százalékban nem biztos bennük, ezredes?

– Lehetnek mások is, elismerem. De nekik ellentétes lehet a céljuk, így a világért sem gyilkoltatnák le a mérnököket.

– Ez a jel tényleg eléggé egy irányba mutat. Mi a helyzet a többiekkel? A még élőkkel?

– Folyik a kutatás, uram. De tudja, elég nehéz úgy keresni egy-egy embert, hogy semmit sem tudunk róla. Nincs neve, arca, ráadásul azt sem tudjuk, a világ melyik sarkában élhet jelenleg. Már ha egyáltalán él még, és nem pusztult el végelgyengülésben, vagy valamilyen betegségben. De megteszünk mindent, amire csak képesek vagyunk, uram.

– Most már csak azért is el kéne beszélgetnünk legalább eggyel közülük, hogy képet kapjunk arról, mi is történt akkor?

– Ez tényleg sokat segítene a jelen helyzetben, uram. Hát kutatunk tovább.

6.
Az Appenin-hegységben, Olaszország.
Április 22. 11 óra 34 perc.

Luca Brunetti lefékezte a kocsiját. Egy pillantás a tükörbe – nem jött mögötte senki. Mostanában rászokott arra, hogy figyelje, nem követik-e. De eddig még sohasem látott senkit. Nem akart paranoiásnak látszani – még önmaga előtt sem –, ezért nem jelentette ki, hogy „a követők ezek szerint igen ügyesek lehetnek”. Tényleg nem jártak a nyomában. Egy volt az újságírók közül, akik időről időre, általában úgy három-négyévenként, feszegették a kronovizor-témát. Amiről a nagy többség, a potenciális újságolvasók sem sokat tudtak. Amikor tavaly először írt a gépről, értette meg Luca: sokan hiszik, hogy az valamiféle időgép, amibe az emberek beülnek és visszamehetnek a múltba. Luca a legtöbbször csak legyintett erre, nem fárasztotta magát azzal, hogy megmagyarázza: tévednek.

Most élvezte a csöndet és a tájat. Avezzanótól keletre járt, lehajtott a főútról, és ez nem volt véletlen. Kevéssé forgalmas, kisebb falvakat keresett. Nem is egyet. Már reggel eljött Rómából, és tudta, hogy estig haza sem megy. De az is lehet, ha nem jár sikerrel, hogy megalszik valahol egy „albergóban”, és holnap is folytatja a keresést. Nem akart nagyon eltávolodni Rómától, ugyanakkor biztos volt benne, időre van szüksége ahhoz, hogy jó helyet találjon, ahová nem járnak ki a nagyvárosból, ami elég távol van ahhoz, hogy ne nyaraljanak a környéken, ne mászkáljanak errefelé sokan. A falu meg legyen elég kicsi, ámde ne akkora, hogy mindenki azt figyelje, mi történik a másik házában. Ráadásul kellett találnia olyan helyiséget is, ahol összeszerelhetik a gépet.

Aznap délelőtt már talált egyet, le is foglalózta. Egy parasztház udvarának mélyén, hátul, volt egy fából készült épület. Azt mondta, néhány gépet hoz majd ide, azokat összeszerelik és valamiféle elektronikus apróságokat fognak termelni. Semmi zaj, semmi tűz, semmi füst, semmi gáz vagy olaj, vagy más fűtőanyag. Csak áramra lesz szükség, alighanem négyszáz voltra, három fázisra. Az meg volt a házban.

Délután kell találnia egy másikat is. Sőt, ha lehet, akkor valahol egy harmadikat is! Ne jöjjön zavarba, ha valakik eltanácsolnák őt az egyik helyről. Legyen hová menniök.

Mióta megkapta Luciana Conti pénzét, sokkal magabiztosabban tevékenykedett. Corradót napok óta nem látta: egy vidéki kolostor levéltárát bújta. Szeretett volna keresgélni a Vatikáni Levéltárban is, de arra esélye sem volt egy fiatal papnak, akire ráadásul nem is bíztak tudományos kutatómunkát. Be sem léphet oda.

Viszont Ernetti atya életrajzát tanulmányozva Corrado rájött, hogy a pap gyakorta átjárt egy Velence környéki kolostorba. Volt ott egy barátja, már akkor is elég öreg, Francesco atya. Corrado most ott volt, abban a kolostorban és a maga diszkrét, ugyanakkor kedves módján próbálja megtudni, vajon Ernetti öreg barátja után maradt-e valamilyen árulkodó emlék?

Luca még egyszer körbefordult. A hegyes táj zöldje simogatta a lelkét. Jó lett volna itt maradni, ülni órákon át, nézni az erdőket, a domboldalakat, és nem gondolni semmire. De a férfi érezte ott belül a sürgetést. A Feladat ott tornyosult a lelkében, mint egy hegy. Nem kerülhette meg, és nem felejthette el. Ez rá várt, csak őrá.

7.
New York, Egyesült Államok.
Április 22. 12 óra 44 perc.

Marco Baxter kijött a metróból.

Korábban járt már itt néhányszor, és különben is, az Upper West Side nem volt számára ismeretlen. Egyszer huzamosabb ideig dolgozott a Broadway mellett, egy kisebb utcában. Ha tovább ment nyugatra, elérhette a Hudson folyót, ha keletre, akkor meg a Central Parkot. Igaz, erre ritkán maradt ideje. A géptervező iroda, az alagsorban, a megfelelő műhelyekkel, ahol a prototípusokat készítették, a Nyugati Hetvenkilencedik Utcában volt, közel a Planetáriumhoz.

Most viszont nem oda igyekezett. A Lincoln Center magasodott előtte: épületek bonyolult halmaza. Mindenfelé színház- és operareklámok tűntek a szemébe, de látta a többi feliratot is. Az amerikai Népművészeti Múzeum, a Performance-ok háza, és néhány másik építmény között magasodott fel a MET. A Metropolitan operaháznak van egy jó kávézója, amely az előcsarnok tetején kapott helyet. Onnan remek kilátás nyílik az egész „művészeti térre”, és persze jól látszik a Central Park zöldje is.

A magas, kisportolt, bár kicsit hízásra hajlamos férfi fekete szemmel nézte a világot. Barna volt a bőre, de világos a haja. Határozottan mozgott, látszott, hogy nem vidéki és nem külföldi, neki New York olyan, mintha a hazája lenne az országnyi város. Habozás nélkül átvágott a szabadtéri koncertkagyló és a New Yorki Állami Színház között, és máris elérte a célját. Amint belépett a kávézóba, elég volt körültekintenie, hogy meglássa az idős asszonyt. Most elég kevesen voltak itt, és azok is jobbára fiatalok. Itt és most, ha egy öregasszony ült szemlátomást várva valakire, akkor az lesz az ő embere. Hát odament rögtön:

– Mrs. Bergson?

– Én vagyok – mosolygott és eközben egy ijesztően tökéletes, abszolút szabályos műfogsor villant a férfira. – Ön pedig Mark Baxter, ha nem tévedek.

– Marco Baxter – javította ki finoman a jövevény, miközben helyet foglalt szemközt. – Tudja, olasz anya, amerikai apa. Harmincöt éve hordom azt a kettőt együtt, mellesleg eléggé árulkodó név.

– És tud olaszul is?

– Valamennyit – szerénykedett Marco. Nem akarta elárulni, hogy ugyanúgy beszéli az olaszt, mint az angolt. Hiszen anyanyelve, szó szerint. Az anyja nyelve volt. Látta, hogy Mrs. Bergson egy kicsit elbizonytalanodott. Lehetett vagy hetvenöt-hetvenhat éves, alighanem. Annyinak kell lennie, ha Bergson professzor özvegye. A prof nyolcvankét évesen halt meg, tavalyelőtt.

– Csak emlékeztetem kedves asszonyom: a férje egyik munkájáról szerettem volna önnek beszélni. Én is azon a területen dolgozom, amelyre egyszer őt meghívták Olaszországba.

– Oh, yes, Italy! Rome, Venice, Firenze… – kezdett volna áradozni az asszony, arcán lelkesedés ragyogott hirtelen. Közelebb hajolt Marcóhoz, mint aki valami bizalmas titkot akar megosztani. És éppen ezt tette: – Az az egy év volt életem legboldogabb korszaka. A férjem harminc múlt, én huszonkilenc voltam. Most már bevallhatom, bár akkor mindenkinek azt mondtam, hogy csak huszonnégy vagyok, és el is hitték! – csintalanul nevetett. Marco Baxter kicsit furcsán érezte magát, és ezt az öregasszony is észrevette, hát fékezett: – Bocsánat, de olyan jólesett emlékezni. Miről is akart kérdezni?

– Nem mondta a férje, miért, milyen munkára hívták őt meg Itáliába?

– Hát, őszintén szólva biztosan mondta, de az már olyan régen volt. Az a pap, tudja…

– Pellegrino Ernetti atya…

– Igen, Ernetti. Az csődített egybe jó néhány kutatót mindenfelől. Főleg Európából. Talán az én férjem volt az egyetlen amerikai? Azt hiszem.

– Említette a férje, hogy hányan voltak?

– Tízen – vágta rá hirtelen nagyon komolyan.

– Nem tizenketten? Ernetti később azt mondta mindenkinek, hogy tizenketten voltak, mint az apostolok.

– Én csak tízről tudok, és ezt is az én Henrym mondta néhányszor. Merthogy egy kicsit büszke volt rá.

– Büszke? Mire?

– Hát, hogy ő is benne van „a kiválasztott tízekben”, így mondta, tréfásan. Úgy érezte, hogy nem akárkik kerültek ott össze. Igaz, egyik sem lett Nobel-díjas, jegyezte meg vagy negyven évvel később, de azért remek koponyák voltak. Így mondta: remek koponyák.

– Nevekre nem emlékszik?

– De, néhány nevet szokott mondani… olykor. Ha emlékeznék, szívesen segítenék.

Marco tudta, ez a döntő perc. Segítenie kell. Hát rákezdett:

– Milyen nemzetiségű lehetett egyik és másik? Honnan jöttek? Milyen betűvel kezdődött a neve ennek, vagy annak? A-val, esetleg B-vel… C-vel… D-vel…

El volt szánva, hogy lassan és tagoltan végigmondja az egész ábécét. Közben nem vette le a tekintetét Mrs. Bergson ráncos arcáról, amit hófehér haj keretezett. Az egész öregasszony kicsi volt, nett, takaros – és csapongó.

– Jaj, emlékszem, volt ott egy francia, hogy az milyen cuki pofa volt… ilyen kis bajusszal… és sokat nevetett. Mi meg rajta, mert olyan furcsán ejtette a szavakat.

– Francois Bardonnet – mondta gyorsan Marco. És ez volt az a pillanat, amikor egy név már bekattant az öregasszonynak, és az váratlanul előhozott egy másikat is:

– Bardonney, az, az! – az asszony rosszul ejtette a „bardonné” nevet, de Marcónak nem voltak kétségei, hogy már hallotta és éppen annak idején, Itáliában. – És volt egy másik francia, valamilyen „Lazallir”, vagy micsoda…

– Lasallier, Jean-Pierre – Marco egyelőre nem örült. Lasalliert-ről és Bardonnet-ről is tudott, ezt a nyomot már végigjárta, eredménytelenül.

– És volt egy német, nem túl rokonszenves fickó, valahogy D-vel kezdődött a neve…

– Dreier.

Azzal, hogy kimondta, egyben jelezte is, hogy nem erre a névre várt. Ezt is ismerte már. De Mrs. Bergsont ilyen gondolatok nem zavarták meg. Most nem igazán figyelt a beszélgetőtársra, agya a múltban kóborolt. Látszott rajta, hogy elakadt, most erősen töpreng, aztán hirtelen felderült az arca:

– No, és Henry a legtöbbször azzal az olasszal vitatkozott, no, hogy is hívták… Az egyik karja könyökből hiányzott – mesélte.

Marco feszülten nézett rá:

– Asszonyom, ha kimondaná a nevét, az sokat segítene.

– Csak annyi rémlik, hogy B-vel kezdődött.

Látszott, hogy töpreng, és Marco nem akarta erőltetni a dolgot, de nem adta fel:

– Kár, hogy Henry nem hagyott semmilyen jegyzetet.

– Nem, ahogyan a telefonban is mondtam önnek, kedves Mark, az az Ernetti a férjem lelkére kötötte, hogy ne készítsen jegyzeteket sem ott, a helyszínen, sem később emlékezetből. Azt mondta, az a munka, amit végeztek, nagyon fontos, nagyon titkos, és ráadásul veszélyes is. Az én jó Henrym pedig, tudja, olyan ember volt, aki mindig engedelmeskedik, és nem jegyzetelt sem akkor, sem itthon az Államokban. Ami megmaradt utána, pár száz oldal, de nem erről az olasz témáról, azt még a halála előtt az egyetemi könyvtárnak adományozta.

Marco nem kételkedett abban, hogy ez tényleg így történt. Hiszen tudta már. Az özvegy nem is sejtette, hogy Marco már hetek óta nyomozott a volt férje után, és csak most, amikor már kiderített róla mindent, amit ennyi év után még meg lehetett tudni, fordult hozzá újabb információkért. Most itt ülve szemben az asszonnyal, lázasan töprengett, hogyan lehetne belőle kicsiholni még több emléket. Majd arra gondolt, hogy talán ennyi is elég lehet. Váratlanul rákérdezett:

– És az a B-betűs olasz, félkarú mérnök vagy kutató… milyen korú ember volt?

– Ó, fiatal, nagyon fiatal – mosolygott az asszony – Mondta is Henry, hogy olyan közöttük, akár egy Benjamin. Tudja, a legkisebb fiút szokták Benjaminnak hívni…

– Tudom. Mégis, milyen korú lehetett?

– Húsz-egynéhány. Vagy alig múlott húsz. A többiek zseninek tartották, de mert fiatal volt, hát nem nagyon dicsérték, nehogy a fejébe szálljon. Henry többször is mondta nekem, hogy ez a Gino egyszer még világhírű lesz. De nem lett.

– Gino?

– Ja, kimondtam a keresztnevét? Akkor biztosan így hívták – mosolygott Mrs. Bergson kicsit zavartan, meglepte a saját elméje, amely, lám, valahonnan igen mélyről csak előbányászott valamit, de pár szóval és egy pillanat alatt túllépett a dolgon. – Látja, igaza van, vannak ám a fejemben adatok, csak hát, ha az ember harminc vagy negyven évig nem gondol a régi eseményekre, vagy emberekre, hát minden úgy… elhomályosul.

Marco merően nézett az öregasszony szemébe és szinte szuggerálta őt:

– Gino a keresztneve, és B-vel kezdődik a családi neve… Gino Ba… Be… Bi… Bo… Bu…

– Nem tudom! – rázta a fejét az asszony igen határozottan. – De miért keresi őket? Szerintem már mind halottak, akárcsak az én szegény Henrym.

– Ha Gino volt a „Benjámin”, akkor ő talán még él – jelentette ki Marco Baxter, és egy pillanattal később már maga is kezdte hinni, hogy ez tényleg így van. Mi több, így is kell lennie!

És azt is tudta, mit kell tennie azért, hogy ráleljen erre az emberre. Ha pedig „Benjamin”, az ismeretlen Gino mégis meghalt volna, hát csak hagyott maga után valakit. Mint Bergson professzor hagyta a feleségét. Aki talán nem is volt tisztában azzal, milyen sokat segített az imént ennek a félig olasz, félig amerikai férfinak, aki szemben ült vele és hálásan mosolygott rá.

8.
Telefonbeszélgetés.
Április 22. 18 óra 56 és 59 perc között
(CET): közép-európai idő szerint.

– Pronto.

– Jó estét, Luca Brunettit keresem.

– Én vagyok az, kedves…

– Amanda Mayor. A szerkesztőségben adták meg a telefonszámát.

– És miről lenne szó?

– A kronovizorról.

– Cara signora…

– Signorina.

– Tehát kedves Mayor kisasszony, a mondanivalója csak akkor lehet fontos a számomra és a lapom számára is, ha valami újat tud hozzátenni az ügyhöz.

– Éppen azért telefonálok. Azzal, hogy a Vatikán állítólag szétszedette, tulajdonképpen lerombolta a készüléket, még nem veszett el minden.

– Ha ön tud valamit, ami segítheti a további nyomozást e téren…

– Meg vagyok győződve arról, hogy tudok valamit.

– A hangjából ítélve elég biztos a dolgában.

– Igen, uram. Találkoznunk kell személyesen, mert ez nem telefonba való.

– Figyelmeztetem, hogy nagyon elfoglalt ember vagyok. Tehát nincs időm arra, hogy valami jelentéktelen ostobaság miatt órákat, vagy netán napokat veszítsek el.

– Higgyen nekem, és legyen a szerkesztőségben reggel nyolc-harminckor. Ne felejtse: a bátor mindig nyer.

9.
A világűrben.
Állandóan.

Száznyolcvannégy kilométerre a Földtől, a sötét űrben lebeg egy nem túl nagy, hengeres test. Kisebb egy olajoshordónál. Napelemek állnak ki belőle, és antennák. Egyenletesen úszik a több száz fokos hidegben. Másfél éve lőtték fel, de távozását a Földről, se érkezését a mostani pályájára nem kísérte médiafigyelem. Kémműholdnak számít, ezért hallgatnak róla azok is, akik birtokolják, és a többi űrhatalom is. De a vetélytársak bármelyik pillanatban ellenséggé válhatnak, ezért már felvették a műholdat a lehetséges célpontok jegyzékébe. Az sem zárható ki, hogy egyszer történik valami a Földön, valamelyik döntési központban, és váratlanul elindul egy kilövőállásról egy hosszú, karcsú, ezüstszínű rakéta, amely a halált hozza el ennek a műholdnak.

De ez még nem történt meg. A kémműhold dolgozik, adatokat gyűjt és továbbít. Soha nem pihen.

10.
London, Nagy-Britannia
A főváros egyik északi kerületében
(címe: titkos adat)
Április 22. 20 óra 12 perc.

Az egyik beszédelemző számítógép képernyőjén megjelent a figyelmeztető jel, sőt egy nem túl hangos hangjelzés is körberohant a szobában. A vezető analizátor éppen akkor tért vissza a mosdóból, egy pillantást vetett a gépre. Elolvasott néhány szót abból, ami egy kicsi táblázatba rendezve megjelent, majd felemelte a telefont és két számjegyet érintett meg a szenzoros klaviatúrán.

– 2-es szoba. Bejött egy olasz nyelvű telefonbeszélgetés, sürgősségi foka „hármas”, a vezérszó: kronovizor/chronovisor. Kell ez nektek?

– Küldd át negyvennégyesnek, ő tud olaszul, lehallgatja, aztán ír róla egy rövid jelentést. A főnök holnap reggel eldönti, kell-e ez nekünk, vagy mehet a szemétbe.

– Rendben, küldöm.

11.
Oslo, Norvégia
Április 23. 09 óra 48 perc.

Az asszony kilépett a házból.

Negyven múlott, és nem volt rajta semmi feltűnő. Úgy öltözött, mint az itteni háziasszonyok hétköznap reggel. Valószínűleg bevásárolni indult, ezért a kocsiját a ház előtt hagyta, gyalogosan ment a sarok felé.

A szürke furgonban ülő két férfi óvatosan kiszállt a járműből. Követni kezdték az asszonyt. Közben az egyik telefonált valakinek:

– Indulhattok.

A Grubbegata és a Grensen sarkánál a nő megállt a tizennyolcas számú ház előtt és bement a sétáló utcára. Nem is sejtette, hogy eközben egy harmadik férfi, magát szerelőnek álcázva már a házban van, amelyben ő lakik, ahonnan negyedórával ezelőtt jött ki. A férfit egy negyedik társa várta közben egy errefelé csöppet sem feltűnő, sötétkék Volvóban. Figyelte a környéket. Ha a betörő behatol a lakásba, és esetleg beindul egy csöndes riasztás, vagy valamelyik szomszéd felfigyelne a dologra és riasztja a rendőrséget… Osló nem nagyváros, a járőr három perc alatt odaérhet bárhová.

Az asszony mit sem sejtve ment tovább. A Prinsens után a Tollbu utca következett, itt-ott betért egy-egy kisebb boltba. Vásárolt kávét és bonbont is. Elhaladt a 19-es ház előtt, a sarkon betért a postára. Ekkor már harminckét perce volt távol az otthonától, a betörő pedig huszonegy perce tevékenykedett a lakásában. Amikor az asszony kijött a postáról, balra kanyarodott: a Dronningensen ment az oslói dóm felé. A követők már-már készen álltak arra, hogy telefonon riasztják a társukat, de erre nem lett szükség. Az asszony majdnem húsz percig imádkozott a templomban, mialatt a két követő a hűvös falnál állt, és nyugodtan nézelődtek, mintha turisták lettek volna. Amikor az asszony újra elindult, követték.

A betörő akkor végzett a lakásban. Semmit nem mozdított el, mindenre kínosan ügyelt. Nem hagyott maga után nyomot. Igaz, nem is találta meg, amiért küldték. Óvatosan elhagyta a lakást, aztán szerelőruhájában már magabiztosan nyitotta ki az utcára nyíló kaput, kilépett, intett a Volvóban ülőnek, ő maga beszállt a furgonba, és elhajtottak. A két követő is leszakadt az asszonyról; a Linnaaes utca sarkán hagyták ott, mielőtt a vásárolt holmikat cipelve visszakanyarodott a Grubbegatára.

A négy férfi negyedórával később a Belvárosban, a Nyugati pályaudvar melletti egyik utca kávézójában ült. Csak a „szerelő”/betörő volt norvég, a többiek külföldiek. Vigyáztak, hogy ne hallja senki, amint mind a négyen egy itt egzotikusan hangzó, távoli nyelven beszélnek, jobbára csak suttogva. Aztán az egyik telefonált „haza”, figyelmesen hallgatta, amit közöltek vele. Komor volt az arca, amikor zsebre vágta a mobilt.

– A többiek valahol máshol is keresik ugyanazt, de nem biztos, hogy meglesz. Ezért az az utasítás, hogy mindenáron szerezzük meg. Ha lehet, még ma.

Nem vártak sokáig. A Volvo és a furgon egymás nyomában haladtak. A norvég felhívta az asszonyt:

– Horness asszony? Futár vagyok. Küldeményt hoztam önnek. De eléggé el vagyok késve a kiszállításokkal, a forgalom miatt… Ha megtenné azt a szívességet, hogy lejön a ház elé és ott veszi át, én meg rohanhatok tovább azonnal. Négy perc múlva odaérek! És köszönöm a szívességét… Igen, asszonyom.

A Volvo ért oda előbb. Két utasa kiszállt és a járdán járókelőt mímelt. Horness asszony kijött a kapu alól, a furgon sofőrje kiszállt, udvariasan üdvözölte a nőt, elhúzta az oldalajtót, mintha odabent keresne valamit, még be is lépett a furgonba.

– Itt írja alá, kérem – és nyújtott feléje valami papírt és tollat. Horness asszony odaállt az ajtó nyílása elé. Ekkor ért oda két irányból a két járókelő, egy pillanat alatt belökték a nőt és behúzták az ajtót. Odabent a nő sikoltani sem tudott, máris kisebb ütés érte a fejét, és elvesztette az eszméletét. A két autó elindult. A sarkon jobbra fordultak, hamarosan a Drammensveien forgatagában törtettek előre. De nem sokáig, mert az első lehetséges alkalommal lekanyarodtak a tengeröböl felé. Az autók átrobogtak a vasút fölött, majd egy körforgalom után, a fülöpvárosi rakparton lassítani kezdtek.

Volt itt egy bérelt raktárhelyiségük. „Filipstad-kaia 23”, állt a bordázott alumínium ajtón. Szemben, a benyúló tengerrész mögött látszott egy móló, és ha jobbra néztek, dél felé, csak a vigasztalanul szürke hullámokat meg pár kisebb szigetet láttak az öbölben.