Kisőrsi-Farkas Zsófia

BICIKLIÚT
A HÓVIHARBAN

MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

© KISŐRSI-FARKAS ZSÓFIA, 2025

© JAFFA KIADÓ, 2025

MINDEN JOG FENNTARTVA!

KÉSZÜLT AZ MTA-BTK LENDÜLET MUNKAFORMÁK KUTATÓCSOPORT KUTATÁSÁNAK KERETÉBEN.

BORÍTÓFOTÓ: FORTEPAN / SZALAY ZOLTÁN

BORÍTÓTERV: TILLAI TAMÁS

SZERKESZTŐ: GABORJÁK ÁDÁM

FELELŐS SZERKESZTŐ: SCHULTZ JUDIT

FELELŐS KIADÓ: RADOS RICHÁRD

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978-963-687-181-9

ISSN 2559-9666

AZ ELEKTRONIKUS VERZIÓT KÉSZÍTETTE AZ EKÖNYV MAGYARORSZÁG KFT. • WWW.EKONYV.HU

TARTALOM

1. Bevezetés

Módszer

Nevek és fogalmak

Kérdések és témakörök

Tér és idő

2. Gyerekkor
Jutka története I. – A családi földbirtok elvesztéséről

Mozdulatlanság

Jegyzetek

1. BEVEZETÉS

Ez a könyv Szombat Jutka életét mutatja be. Jutka 1939 novemberében, akkor látta meg a napvilágot, amikor Európát elborította a sötétség.

Jutka huszonéves koráig hagyományos paraszti életet élt. Egy falusi nyolcgyermekes család tagjaként állatokat gondozott és földet művelt. Majd hirtelen az egyik pillanatról a másikra megváltozott az élete: szövőnő lett egy közeli gyárban. A szülői házat azonban még egy jó darabig nem hagyta el, hanem naponta ingázott lakó- és munkahelye között. Hosszú évek teltek el, mire a tornácot erkélyre, a vályogházat összkomfortos panelra cserélte.

Történetén keresztül megismerhetjük a paraszti világ felbomlásának okait és következményeit. Átélhetjük, hogy az első generációs munkások többségének, az ingázóknak milyen kihívásokkal kellett megküzdeniük. Láthatjuk, hogy a társadalmi változások főszereplőinek milyen volt a munkához, a lakóhelyhez és az életmódhoz fűződő viszonyuk.

A szocialista modernizációt úgy ismerhetjük meg, hogy egyszerre látunk konkrét emberi élethelyzeteket, és azokat alakító társadalmi, mentalitásbéli és ideológiai struktúrákat. Jutka történetén keresztül felfedezhetjük, hogy milyen nagyobb erők állhattak hétköznapi emberek mindennapi döntései mögött.

A könyvben öt egymásra épülő fejezetben egyetlen interjúalany életútján keresztül mutatom be az egyéni élet társadalmi összefüggéseit. Az első történetben egy erőszakkal létrehozott téeszben dolgozó, falun lakó fiatal lányt ismer meg az olvasó, az utolsóban egy szombathelyi panelben élő, férjezett, gyermeket nevelő asszonytól búcsúzik el. A közbülső fejezetek Jutka ingázását meghatározó életeseményeibe nyújtanak bepillantást. A történetek nem a könyv színesítése céljából íródtak, hanem azért, hogy egy akkor élt ember oldaláról szemléltessék azt, hogy egy ingázó miképpen élhette meg társadalmi helyzetének és megítélésének változását.

Ez az öt fejezet nem kíván reprezentatív funkciót betölteni, nem akarja bemutatni az ingázók összes tapasztalatát. A rövid történetek tudatosan esetlegesek, és önkényesen kiválasztottak. De nem fikciók, hanem Jutkával folytatott oral history interjúim alapján megírt elbeszélések. Jutka életút-elbeszéléseit 2012 óta többször rögzítettem, és rengetegszer kerestem fel őt hosszabb-rövidebb tematikus beszélgetésekre. Itt is ugyanúgy ragaszkodtam interjúalanyom eredeti emlékeihez, a történetekben ezért kizárólag olyan részletekről esik szó, amit Jutka is említett nekem. Ezekkel a történetekkel szeretném közelebb hozni az olvasóhoz az ingázás emberi oldalát.

Szombat Jutka 1939-ben született egy Vas megyei, 700 főt számláló, Szombathelytől 15 kilométerre található faluban, Váton. Jutka a család nyolcadik gyerekeként jött világra, édesanyja ekkor 39, édesapja 50 éves volt. Születése után három évvel még egy testvére érkezett, gyermekkoruk idején már csak ketten éltek otthon a szüleikkel. Jutka és legidősebb testvére között tizenkilenc év korkülönbség volt. A család 18 hold földdel rendelkezett, így a falu tehetősebb részéhez tartozott.

Jutka remek bizonyítvánnyal végezte el a nyolcosztályos általános iskolát, és továbbtanulni vágyott. Idős szülei miatt, akik már ekkor is az ő támogatására szorultak, nem képezhette magát, helyette a Váttól négy kilométerre fekvő Sárvári Állami Gazdaságban (Emília-majorban) és a Sárvári Állami Erdőgazdaságban dolgozott. Szezonmunkákat végzett, tavasszal ültette, ősszel szedte a répát, és facsemetéket gondozott. Később, ahogy azt a következő fejezetekben látni fogjuk, egy évig az erőszakkal létrehozott téeszben is megpróbált helytállni.

A napi ingázást 1960-ban kezdte el, amikor a Szombathelyi Szövőgyárban állást kapott. Egy évig minden időjárási viszontagság között bejárt a munkahelyére, majd a második télre ágybérletet keresett. Az úgynevezett ágyrajárásnak 1963-ban lett vége, amikor összeköltözött Istvánnal, leendő férjével, egy szombathelyi szobában. István egy Vát határában fekvő majorban nőtt fel mérhetetlen szegénységben, majorsági cselédek gyermekeként. Jutka és István egy váti buliban, vagy ahogy akkor mondták, bálon találkoztak először, és hamar eldöntötték, hogy összekötik az életüket, amit 1964-ben meg is tettek. István ekkortájt szerelt le a katonaságtól, és sofőrként kezdett el dolgozni egy szombathelyi vállalatnál. A friss házasok csak 1966-ban váltottak önálló albérletre, közvetlenül azelőtt, hogy megszületett volna fiuk, János. A három főre gyarapodott család továbbra is közel maradt a szövőgyárhoz, és egy olcsó, ámbár még az előző lakásnál is rosszabb állapotban lévő, döngölt falú házat vett ki. A család akkor került jobb anyagi helyzetbe, amikor Istvánt 1968-ban felvették a Szombathelyi Cipőgyár sofőrjének, és Jutka is ismét elkezdett a szövőgyárban dolgozni.

Istvánnak 1969-ben sikerült a cipőgyárnál állást szereznie Jutkának, ahol csak egy műszakban kellett a kellékraktárba járni. A család 1972-ben költözött be abba a panellakásba, ahol Jutka azóta is él. A házasok 1991-es nyugdíjazásukig a Szombathelyi Cipőgyárban dolgoztak. Fiuk, János tanárnak tanult, és ma egy Pest megyei általános iskolában gyakorolja a hivatását. Jutka a nyugdíj után még egy évtizedig házmesteri állást vállalt, majd több mint egy évtizedig rokkant férjét ápolta. Egypár éve, férje halála óta egyedül él, tökéletes szellemi állapotnak örvend, bár egészségügyi problémái egyre súlyosabbak, azonban még mindig képes ellátni magát, és amikor csak teheti, vigyáz az unokáira.

MÓDSZER

Könyvemben Jutka társadalmi tapasztalataira koncentrálok, de nem vizsgálom a főhős életét a társadalmi nemek szempontjából, ezért könyvem nem tekinthető klasszikus nőtörténeti munkának. Munkámat nem nevezném mikrotörténeti vagy megéléstörténeti elemzésnek sem, mert Jutka megéléstörténét közvetlenül beépítem élettörténetére más vizsgálati szinteken reflektáló, ideológiai, kulturális, gazdasági, jogi, szociális adatok feldolgozásába. Nem mondanám, hogy egy oral history módszerén alapuló interjúkötetet írtam, ugyanis a levéltári és sajtóforrások elemzésére legalább ugyanakkora hangsúlyt fektettem.

Könyvemet egy olyan társadalomtörténeti munkának tekintem, amiben a társadalmi életet és struktúrákat egy szinten elemzem úgy, hogy közben élettörténeti és tapasztalattörténeti forrásokat is használok. A szocialista modernizációt úgy mutatom be, hogy közben összefüggést teremtek különböző elemzési szintek (makro-, mezo- és mikroszintet) forrástípusok, módszertani megközelítések, interjúalanyaim érzelmei, a társadalmi környezet és jogi szabályozások között.[1]

Az 1960-as évektől a rendszerváltásig nagyon gazdag tudományos diskurzusok bontakoztak ki az államszocializmus ingázóiról.[2] Mivel a könyvem az erőszakos termelőszövetkezet-szervezés által ösztönzött, az 1960-as években tömegesen meginduló ingázással foglalkozik, ezért azokra a diskurzusokra koncentráltam, amelyek azokról az emberekről szólhattak, akik ekkor hagyták el a falvakat. Azokat a tudományos igénnyel írt munkákat elemeztem, amelyek az 1960. és 1970. évi népszámlálások, valamint a hatvanas és hetvenes évek során végzett különféle felmérések eredményeire építettek.

Az ingázásról szóló szakirodalmat településtudomány, közlekedéstudomány szakterületén kvalifikált mérnökök, a földrajztudomány szakemberei, statisztikusok és demográfusok publikálták. Pszichológusok, közgazdászok, agrármérnökök, kriminológusok írtak arról, vajon milyen munkaerők lehettek az ingázók. A szociográfusok és szociológusok az ingázók életmódjára voltak leginkább kíváncsiak. A történészek az ingázás történeti kontextusának megteremtésével próbálták megérteni jelenkoruk ingázóit.[3]

A jelen könyv szellemiségét és módszereit nem kapcsoltam egyik diszciplínához sem. Érdeklődésemet az írott források mellett vizuális és audiovizuális források is felkeltették annak ellenére, hogy ezek a terjedelmi keretek miatt talán kisebb súllyal szerepelnek a könyvben.

NEVEK ÉS FOGALMAK

Könyvemet ugyan társadalomtörténeti munkának tartom, de úgy gondolom, hogy mind kérdésfeltevésében, mind módszertanában eltér az államszocialista időszak történettudományi munkáitól. Az ingázót és a bejárót szinonimaként használom, a „kétlaki” fogalmát pedig tudatosan kerülöm.

Ha a Kádár-korszak ingázóira gondolunk, leginkább a családjuktól távol, betanított vagy segédmunkát végző munkások tömegei jelennek meg a szemünk előtt. Pedig ők mindvégig jelentős kisebbségben maradtak az ingázók folyamatosan növekedő csoportján belül. Ráadásul térben is meglehetősen beszűkült volt a jelenlétük. Döntő többségük Budapesten vagy a nagyobb bányászati és nehézipari központokban dolgozott.

A korszak ingázóinak többségét nem ők, hanem a munkahelyüktől húsz-harminc kilométerre élő, munkahelyükre naponta bejáró munkások jelentették. A könyv középpontjában is ők állnak. Akiket az egyszerűség kedvéért ingázónak vagy bejárónak nevezek. Rajtuk minden esetben azokat a munkásokat értem, akik az államszocializmus időszaka alatt a lakóhelyüktől közigazgatásilag elkülönülő munkahelyen dolgoztak, és minimum naponta kétszer munkavégzés céljából átlépték lakóhelyük közigazgatási határát. Amennyiben nem róluk, hanem távolsági, hetente vagy ritkább időközönként ingázókról lesz szó, azt külön jelzem.

Az államszocializmus időszaka alatt nem alakult ki egy konzekvens ingázófogalom, de számos kísérlet történt a definíció megalkotására. A tudományos igénnyel írt dolgozatok akkor neveztek személyeket, csoportokat „kétlakinak”, ha a következő négy jellemző egyike érvényes volt rájuk: a munkahely és a lakóhely közigazgatási elkülönülése, kettős jövedelem, falusi származás, vagy hogyha számottevő a munkahely és lakóhely közötti utazásra fordított idő.

A könyvemben csak azokra a munkákra fókuszáltam, amelyekben a „kétlakiság” megfeleltethető az ingázó fogalmának. A legtöbb esetben elítélő, megvető hangnemben, az ingázók rossz tulajdonságait hangsúlyozva írtak a „kétlakiakról”.

Tudomásom szerint csak Bőhm Antal és Pál László szociológusok fejtették ki a hetvenes és nyolcvanas években megjelent monográfiáikban, hogy véleményük szerint a „kétlakiság” bizonyos előítéleteket is hordozott, a kifejezés használata hozzájárult ahhoz, hogy az ingázók másodrendűnek érezték magukat, a fogalmat diszkriminatívnak, igaztalannak, politikailag és morálisan is károsnak tartották. Úgy gondolták, hogy bár a fogalom a nyolcvanas években kiszorult a politikai szóhasználatból, reminiszcenciái továbbra is felbukkantak.

Az ország politikai elitjének – így a Vas megyeieknek is – a szótárában a „kétlakiság” gumifogalomként szerepelt. A kifejezés mindenképp negatív jelentést hordozott, az, hogy kire használták, azonban változó volt. Kutatásom szerint leggyakrabban „kétlakinak” minősültek a saját földtulajdonnal bíró, faluban élő, állandó városi telephellyel rendelkező üzemben dolgozók, akik szabadidejükben saját tulajdonú földjükön mezőgazdasági munkát végeztek. Ebben az esetben a kettősséget a ledolgozott munkaórákért kapott bér és a saját földön megtermelt termény, illetve annak esetleges értékesítéséből adódó bevétel jelentette. Ez az életmód akkor volt lehetséges, ha az illető községében nem alakult még téesz/téeszcsé, vagy ha az adott személy nem lépett be a közös gazdaságba, hanem olyan munkát vállalt, ami után bért kapott. A „kétlakiak” közé tartoztak az ingázó üzemi munkások, vasutasok és bányászok is. A „kétlaki” fogalom pejoratív, politikailag megbélyegző tartalma miatt a kifejezést idézőjelben használom.

A bejáró kifejezés nem bírt pejoratív jelentéssel, s mindig egyértelmű volt, kit értettek alatta: a naponta ingázókat. Az ingázó fogalmát a szerzők általában nem definiálták. Kivételt jelentenek a témakör szakértői,[4] Bőhm Antal és Pál László szociológusok, náluk a hangsúly az életmódon volt. A definíció a következőképpen hangzott:

„Bejáró (munkás) az, aki a fejletlenebb (falusi) lakóhelyéről egy attól közigazgatásilag különböző, fejlettebb (városi) településhez tartozó munkahelyre naponta, többnyire tömegközlekedési eszközzel, a helyben lakó üzemi dolgozók átlagánál nagyobb időráfordítással jár be, aki lakóhelyén többnyire kiegészítő munkatevékenységet is végezhet, vagy pedig a lakóhelyi infrastrukturális hátrányok többnyire önerőből való felszámolásában túlmunkára és redukált fogyasztásra kényszerül, aki mindezek következtében sajátos tevékenységszerkezetet alakít ki, következésképpen mind a városi, mind a falusi dolgozóktól különböző jellegzetes életmódot folytat, amely életmódot a lakóhelyi és munkahelyi társadalomban marginalitás, részleges participáció, nagyfokú teljesítménycentrikusság, valamint korlátozott politikai és társadalmi tevékenység jellemez.”[5]

A kiegészítő munkatevékenység leginkább a mezőgazdasági (téeszben, háztájiban végzett) munkát jelentette. Infrastrukturális hátrány alatt általában nem a falvaknak a városokhoz képest megkésett közművesítését értették, hanem például az utak javítását, vagy az óvodák, az iskolák, az orvosi ellátás hiányát. A szerzők által gyakran hangoztatott panasz volt, hogy az ingázók nem kapnak segítséget házuk felújítására sem. A redukált fogyasztás az élet minden területére kiterjedhetett, például olcsóbb ételek, üdülések mellőzése, kevesebb tartós fogyasztási cikk vásárlása.

Bőhm Antal és Pál László fentebb olvasható definíciója volt a legteljesebb, ez volt az, ami az ingázók életmódját is beemelte a fogalom meghatározásába. Kutatásaim alapján úgy gondolom, hogy ez az a meghatározás, amivel a könyvben bemutatásra kerülő Jutkának és társainak a társadalmi helyzete a leginkább leírható.

KÉRDÉSEK ÉS TÉMAKÖRÖK

Kérdéseim egy-egy problémakör mentén egyszerre kérdeznek rá az egyénre, és az egyént körülvevő szűkebb és tágabb társadalmi közegre. Az elemzések kisebb témakörönként vizsgálják, hogy mindaz, amit Jutka és a többi ingázó interjúalanyom átélt, az miért éppen úgy történhetett.

A fejezetek részben kronologikusan, részben tematikusan követik egymást. A második és harmadik fejezet az ingázást közvetlenül megelőző előzményként értelmezhető. A parasztság társadalmi viszonyait összefoglaló második rész azt a falusi közeget tárja az olvasó elé, amiben Jutka felnőtt. Itt kitérek a parasztság társadalmi mobilitására, valamint említésre kerül az erőszakkal megszervezett téeszcsék és téeszek múltja és emlékezete. A második fejezet bő hatvan évet ölel fel, az 1900-as évektől 1960-ig, a harmadik kényszer téesz-szervezési időszakig tart. A harmadik fejezet az előzővel ellentétben igencsak szűk időszakot állít a középpontba, az 1960 és 1961 közötti egy évet, amikor a termelőszövetkezetek elől menekülő embertömegek legnagyobb számban és arányban áramlottak a városokba munkát keresni. Az elemzés azonban mégsem csak erről az egy évről szól, hanem visszanyúl 1950-ig, az első erőszakos téeszcs szervezéséig, hogy szemléltetni tudja a falusi társadalom ingázáshoz kötődő emlékeit és tapasztalatait.

A negyedik rész középpontjában az ingázás mint utazás, az ötödik és a hatodik fejezetben maga az ingázó személy áll. A negyedik egységben kiemelt szerepet kap a kerékpáros ingázás bemutatása, egyrészt azért, mert Jutka és a legtöbb vasi bejáró ezzel az eszközzel közlekedett, másrészt azért, mert a szakirodalom eddig kevés figyelmet szentelt a témának. A vonattal és busszal történő ingázás elemzése azért kap helyet, mert ezen típusú utazásnak volt széles körű ábrázolása.

Az ötödik egység az ingázók munkamorálját elemzi. Ebben a részben gazdasági megközelítésből, munkaerőként vizsgálom az ingázókat. Bemutatom az ingázók munkahelyi habitusáról szóló legfontosabb diskurzusokat, majd előbb elemzem a felmondási és elbocsátási lehetőségeket, majd ezt követően három szempont alapján (álláskeresők száma és aránya, férfi munkahelyek átalakulása, ingázók képzési lehetőségei) összefoglalom a munkahelykeresési sajátosságaikat. A hatodik fejezet az ingázók művelődését ábrázolja. Itt a politikai-ideológiai megközelítés kap teret, szóba kerül az ingázók pártpolitikai aktvitása, olvasási és könyvtárlátogatási szokása is.

TÉR ÉS IDŐ

A vizsgálat időkeretét és helyszínét azért képezi a hatvanas évekbeli Vas megye, mert itt az országostól eltérő módon zajlott le az iparfejlesztés. Az ipari beruházások jóval később indultak meg, mint az ország többi területén, így 1960-ra nagyszámú munkaképes férfi vándorolt el a megyéből. A megkésve elindult fejlesztési politika is inkább a már meglévő üzemekre és a megye könnyűipari hagyományaira épített, így az elvándorolt férfi népesség nem tért vissza, a nőtöbblet erősödött, ami sajátos helyzetbe sodorta a falusi nőket.

A hatvanas évektől Szombathelyre naponta ingázók kezdeti munkakeresési motivációja, munkavállalási tapasztalatai és a későbbi éveiket meghatározó munkakörülményeik is nagymértékben különbözhettek az ország más megyéiben ingázókétól. Az ötvenes évek iparosítási hullámai ugyanis 1959-ig elkerülték mind Szombathelyet, mind a megye egyéb településeit. A megye gazdaságát meghatározó textilipar, bőripar és mezőgépgyártás nem kapott prioritást sem a Területrendezési Intézet, sem az Országos Tervhivatal terveiben, és a megyét nyersanyag-kitermelőhelyként sem vették számításba. Az első és második termelőszövetkezet-szervezési időszak során a megye községeinek országos átlag alatti hányadában, a falvak csupán egyharmadában próbáltak meg termelőszövetkezeti csoportot és/vagy termelőszövetkezetet szervezni. A harmadik és egyben utolsó kollektivizálási hullám (1958/1959−1961) által hozott változások azonban már olyan túlélési stratégiák alkalmazására kényszerítették a falusi társadalmat (családokból 1-2 fő napi ingázással üzemi munkát vállalt Szombathelyen), amelyek korábban ezen a vidéken ismeretlenek voltak.

Ráadásul a hatvanas évek elején az elmaradt beruházások miatt sem a megyeszékhely, sem egyéb nagyobb települések nem rendelkeztek jelentős munkahelyfelesleggel. Az államszocializmus időszaka alatt a Vas megyében naponta ingázók számaránya a nagyobb beruházások hiánya és a terület földrajzi adottságai miatt mindvégig elmaradt az országos adatok mögött. Emiatt a Vas megyei vizsgálat jól kiegészítheti azokat a kutatásokat, amelyeket a legmagasabb ingázó arányokkal rendelkező megyékben már elvégeztek.

Nemcsak Jutka, hanem interjúalanyaim döntő többsége is Vas megyén belül ingázott. Kutatásom megkezdése óta, vizsgálataimnak mindig is volt Vas megyei fókusza, azonban ahogy eddig is, most is igyekeztem túlmutatni a helytörténetírás kérdésfeltevésén. Minden szombathelyi vagy Vas megyei adatot – ahol a forrásadottságok lehetővé tették – országos eredményekkel és a szomszédos, valamint a hasonló adottságú megyék adataival is összevetettem. Ezenkívül a helyi írott vagy íratlan szabályokat próbáltam visszavezetni azokhoz az országos rendeletekhez, törvényekhez, amelyekkel összefüggésben a Vas megyei intézkedések megszülettek.

A vizsgálat térbeli kiterjedése abban az értelemben is túlmutat Vas megyén, hogy a sajtóforrások válogatásánál olyan médiatartalmakat igyekeztem feltérképezni (legyen szó filmekről, karikatúrákról vagy újságcikkekről), amelyeket országosan nagy példányszámban terjesztettek (tehát jól ismertek az emberek), és Vas megyébe is eljutottak. Ezért is kapott nagyobb szerepet az országos terjesztésű vidéki hetilap, a Szabad Föld, mint a megyei napilap, a Vas Népe. Amennyiben a források lehetővé tették, minden esetben igyekeztem a Vas megyei eseményeket tágabb, országos kontextusban értelmezni.

2. GYEREKKOR

JUTKA TÖRTÉNETE I.
– A CSALÁDI FÖLDBIRTOK ELVESZTÉSÉRŐL

Hatalmas lármától visszhangzik a máskor csendes váti ház, amelyben Jutka öccsével és szüleivel él. Óriási a felfordulás: hazajöttek az elköltözött, felnőtt gyerekek apjukat kérlelni, hogy lépjen be a falu termelőszövetkezetébe. Nem először próbálják meggyőzni őt. András, Péter, Józsi, Anna, Sára és Tamás is betanított munkásként dolgozik Szombathelyen. Mindannyiukat megfenyegették már, elbocsátják őket, ha az apjuk nem lesz téesztag. Félnek, hiszen tudják, hogy könnyen pótolhatók. Nap mint nap látják, hogy a Munkaerőközvetítő Hivatal utcájában és a gyárak kapui előtt is álláskeresők százai tolonganak.

Az éjszakába nyúló veszekedés azonban megnyugvást hoz számukra. Apjuk megsajnálja őket, és megígéri nekik, hogy másnap aláírja a nyilatkozatot. Jutka ugyan már nem gyerek, de mégsem tudja átérezni a döntés súlyát, nem érti, miért zokog együtt a család. A belépés azonban teljesen felforgatja a húszéves lány életét. Neki és öccsének kell a hatvanas éveikben járó szüleik helyett a téeszben dolgozniuk. Utálják. Nehéz elfogadniuk, hogy más osztja be az idejüket. Sokkal szívesebben mennének továbbra is a közeli Emília-majorba kapálni, vagy az Erdőgazdaságba csemetéket ültetni. De mégis helytállnak, elvégzik a rájuk osztott feladatokat.

Egy éve dolgoznak már a téeszben, amikor egy forró augusztusi napon minden megváltozik. Ezen a pénteken Jutka már hajnaltól árpát csépel, így mire eljön az ebédidő, teste úszik az izzadságban, keze majd’ leszakad, és minden porcikája viszket. Sokat köhög, és nehezen kap levegőt. Ebédszünetben az otthon heverésző, beteget jelentő bátyjától megtudja, hogy a téesz az elmúlt egy évben végzett munkájáért semmit sem fog fizetni.

Nem hiszi el, majd ahogy lassacskán felfogja, elkezd vele forogni a szoba: dühös, kimerült és szomorú. A hosszú mosakodás azonban segít rendbe tenni a gondolatait: elhatározza, soha többet nem megy vissza a téeszbe. A brigádvezető délután hiába üvölt és dörömböl, nem nyit neki ajtót. Másnap hajnalban pedig biciklire ül, és csatlakozik a Szombathelyen munkát kereső falusi fiatalok népes csoportjához.

A legelső fejezetben azt a paraszti világra jellemző mozdulatlanságot mutatom be, amely Magyarország vidéki társadalmát az erőszakos téesz szervezését megelőzően jellemezte. Megismerhetjük, hogy az ingázók derékhadát alkotó, az 1960-as években húszas éveikben járó fiatalok felmenői hogyan viszonyultak a földhöz, a falvak elhagyásához és az ipari munkához. Ezt követően betekintést nyerhetünk a falvakat sújtó beszolgáltatási terhek, a „kuláküldözések” és az erőszakos téeszszervezések borzalmaiba. Az interjúalanyaim elbeszélésén keresztül megismerhetjük az ingázáshoz vezető utat, megérthetjük, hogy Jutka és több százezer társa miért és hogyan hagyta ott a mezőgazdaságot.

MOZDULATLANSÁG

Jutka édesapja, ahogy arról majd később lesz szó, 1959-ben írta alá a téeszbelépési nyilatkozatot. Az idős parasztgazdát – ahogy azt a fenti történetben olvashattuk – gyerekei győzték meg róla. A Szombat család esete nem volt példa nélküli, a szomszédos zalai falvakban is gyakori eset volt a közeli gyárakban dolgozó hozzátartozók megzsarolása. A falusi származású munkásokat először általában úgynevezett „házi agitációs” céllal fizetett vagy fizetetlen szabadságra küldték, és ha ezek után sem lépett be a családfő a téeszbe, akkor az állásuk elvesztésével fenyegették meg őket.[1]

Jutka testvérei jól tudták, hogy könnyen pótolható munkaerők. Az ötvenes évek végén, a hatvanas évek elején rengeteg paraszti származású fiatal keresett gyári munkát Szombathelyen is. A vállalatoknál – ahogy arról később részletesen is lesz szó – sokszor öt-tízszeres túljelentkezés volt. A legtöbb család azt a túlélési stratégiát követte, hogy csak 1 fő lépett be a téeszbe, a többiek pedig, kiváltképp, ha fiatalok voltak, megpróbáltak üzemi munkát szerezni.[2] A Szombat család hat gyermeke is a megyeszékhelyen dolgozott, csak a legfiatalabbak – Jutka és testvére – vállaltak az idős szülők helyett egy évig a téeszben munkát.

Nem csak Jutkáék maradtak pénz nélkül az ötvenes évek végén, a termelőszövetkezetekbe kényszerített családoknak is elbizonytalodott az egzisztenciája.[3] Az erőszakkal létrehozott téeszek ugyan nem tartoztak állami tulajdonba, de az államhatalom mégis tulajdonosként bánt velük.[4] A bevezetett maradékelvű jövedelemelosztás értelmében a tagoknak csak azt lehetett terményben vagy pénzben kifizetni, ami a téeszeknek a kötelezettségek teljesítése és a termelőszövetkezeti termelési alapok feltöltése után megmardt. Erre a Szombat család által is várva várt kifizetésre pedig csak évente egyszer, zárszámadáskor kerülhetett sor, abban az esetben, hogyha volt mit kiosztani. De ahogy Jutkáék példájából is láthattuk, megesett – méghozzá az 1960-as években elég gyakran –, hogy nem maradt semmi sem.[5]

1960-ra a parasztságnak már több alkalommal át kellett élnie az erőszakos termelőszövetkezet-szervezést, így érthető, hogy az újabb megpróbáltatás során a családok igyekeztek olyan technikákat alkalmazni, amelyek már korábban is működtek. Például hogy a téesz helyett állami vagy erdőgazdaságban dolgoznak. Az ötvenes évektől országszerte bevett gyakorlatnak számított, hogy azok a családtagok, akik nem tudtak ipari munkát vállalni, a téeszen kívüli munkaalkalmat kerestek. Ők vagy „feketén” napszámba jártak, vagy építkezéseken dolgoztak, vagy ahogy Jutkáék is tették, egy közeli állami vagy erdőgazdaságban kaptak időszakos munkát. A közös ezekben a lehetőségekben az volt, hogy mindegyik munkahely rendszeresen fizetett, így biztos bevételt jelentett a családoknak.[6]

Változó volt, hogy mennyire volt könnyű az egyik napról a másikra otthagyni a téeszt. A földtulajdonos téesztagok nehezen mozdulhattak, ugyanis nekik kellett aláírni a belépési nyilatkozatot. De az olyan fiatalokat, amilyen Jutka és testvére is volt – akik hivatalosan, papíron nem, csak a gyakorlatban dolgoztak a téesznek –, nehezebb volt röghöz kötni. Bár ahogy arról majd a következő fejezetekben lesz szó, számos emberi tényező is befolyásolta a munkahelykeresést. Megesett, hogy csupán a téeszelnök személyes szimpátiájától vagy a környékbeli gyárak lobbierejétől fügött az, hogy valaki otthagyhatta-e a termelőszövetkezetet.

Ahhoz, hogy megértsük a Szombat család valódi drámáját, ismerni kell a parasztság múltját is. Milyen lehetett az őseik élete? Jellemző volt a falu elhagyása? Bevett szokás volt az iparimunka-vállalás? Milyen nyomokat hagyhatott az 1880-as évek búzaválsága által kiváltott első nagy elvándorlás a lelkekben? Hogyan és miként mozdult a parasztság?

A 19. század végén az ország aktív keresőinek több mint kétharmada mezőgazdaságból élt, kétötöd részük föld nélküli munkásként és gazdasági cselédként dolgozott. A birtokos parasztság harmada (akik öt holddal vagy annál kisebb birtokkal rendelkeztek) kénytelen volt a saját földjük művelése mellett bérmunkát is vállalni.[7] De mivel a bérmunkára mindig a nagy mezőgazdasági munkák idején került csak sor, ezért idényjellege miatt nem járt olyan fajta elköteleződéssel és ingázással, mint ami a 20. század közepén várt a parasztokra.

Magyarország modern kori története során legelőször az 1880-as évek búzaválsága indította el a falusiak tömeges városba szivárgását. A városok felé meginduló falusi tömeg egy részét az első világháborúig ugrásszerűen fejlődő gyáripar szívta fel, így 1900 és 1910 között a nem mezőgazdasági munkásság létszáma megduplázódott. Ezalatt a mezőgazdasági népesség egyhetede költözött el lakóhelyéről, csökkent az önálló parasztság és a mezőgazdasági munkásság, a napszámosok és az önálló kisiparosok száma is.[8] A szegényebb falusiak számára ekkor nyíltak meg először a gyárak kapui. Ekkor azonban csak azok a szegényparasztok mentek el ipari munkásnak, akik másképp nem tudtak boldogulni.

Vas megye népesedésének a 18. század végétől állandó és alapvető vonása volt az elvándorlás.[9] Aminek az egyik oka az ipari munkahelyek alacsony számában, a másik oka pedig a mezőgazdasági népesség földnélküliségében keresendő. A vándorlás főiránya ekkor az Alföld volt. Az elvándorlási veszteség miatt Vas megye népessége Magyarország népességénél jóval lassabban nőtt.[10] Legnagyobb tömegekben az ország nyugati részének népessége tódult a fővárosba, Vas megyéből különösen sokan, több mint tizenegyezren választották Budapestet.[11]

A napszámosok sajátos csoportját, a kubikosokat tévesen gyakran az ingázók előfutárainak tartják. A kubikosok azonban jellemzően a dél-alföldi megyék föld nélküli mezőgazdasági munkásai voltak, akik bandákban nagy mennyiségű föld megmozgatásával járó folyószabályozásokon, gát- és vasútépítéseken dolgoztak. Ők olyan szegényparasztok voltak, akik hosszabb időre elhagyták községeiket, hogy bérjellegű jövedelemmel könnyítsenek életükön. De a céljuk az volt, hogy időszakos távollét után visszatérjenek a községeikbe.

Azok sem szakították meg a kapcsolataikat szülőföldjükkel, akik mégis a városokban telepedtek le.[12] A városokban többségben továbbra is falusi módon öltözködtek, egymáshoz közel telepedtek le, lehetőleg azonos gyárban vállaltak munkát, és megtartották dialektusukat is.[13] A huszadik század elején éppen ezért a mezőgazdasági réteg túlsúlya ugyan valamelyest csökkent, de megmaradt.[14] Ezen periódus társadalmi mobilitását Andorka szerint a „mozdulatlanság” jellemezte.[15] A parasztból munkássá váló napszámosréteg „lökhárító és közvetítő” szerepet töltött be. Őket rövid ideig alkalmazták az ipar vagy az építőipar területén, aztán visszatértek a mezőgazdasági munkásságba vagy a törpebirtokos parasztságba. A napszámosok el tudták sajátítani az ipari munkához szükséges alapvető ismereteket, ezért őket ez felkészíthette az iparimunkás-életre.[16]

Más lehetett azonban az egyén tapasztalata. Jutka szülőfalujának, Vátnak a népessége ugyanis két és félszeresére nőtt a korszakban. A 19. század elején Váton huszonegy házban százkettő család lakott, és csupán 376 főt tett ki a falu népessége, ami a 19. század végére 920 főre emelkedett. Az 1869. évi népszámlálás szerint a faluban csupán öten voltak iparban alkalmazott munkások.[17]

1930-ban a családok kevesebb mint egyharmada volt képes bérmunka nélkül a saját földjéből megélni.[18] Ekkor a váti hatvan földbirtokosnak/földbérlőnek több mint felét azok adták, akik 1 és 10 hold közötti területen gazdálkodtak, 40 százalékukat pedig azok alkották, akik 10 és 50 kataszteri hold földbirtokkal rendelkeztek. Kettő családnak volt 100 kataszteri hold feletti földbirtoka. Ekkor 30 ipari keresőt tartottak nyilván.[19]

A parasztszármazásúak aránya az országban az elsősorban a kisebb szakképzettséget igénylő, alacsonyabb keresetet biztosító, nehezebb fizikai munkával járó és sok esetben akár csak szezonális foglalkoztatást biztosító ágazatokban – mint például a közlekedés-, az építő-, és az építőanyag-iparban ‒ volt magas. A nagy hagyománnyal bíró, szakképzettséget igénylő, jobb keresetet biztosító területeken (például a nyomdaiparban) pedig alacsony. A parasztság többségének a közlekedési munkásság, az altiszti réteg és az önálló kisiparosság felé volt valamelyest nyitva az út.[20] De ekkoriban a parasztságot otthagyók közül csak nagyon kevesen helyezkedtek el az iparban.[21] Az ipar munkaerő-utánpótlását nem a parasztok, hanem a tönkrement iparosok gyermekei adták. Az önállók rétegének felszívása miatt viszonylag kisebb hely jutott az iparban a parasztok gyermekeinek, mert bár abszolút számban több volt a parasztszármazású férfi az ipari munkásságban, mint az önálló iparos fia, de a mezőgazdasági réteg nagy létszámához viszonyítva az iparba átkerültek aránya rendkívül kicsi.[22]

A paraszti sorból származó nők számára a cselédség volt az egyik leggyakoribb alternatíva. 1930-ban – csak ebből az évből állnak rendelkezésre adatok – a parasztszármazású gazdaságilag aktív nők egyhatoda dolgozott így.[23] A cselédség sem hasonlítható az ingázók életmódjához, cselédnek kizárólag földjükből megélni képtelen, szegény családok küldték el lányaikat.

Az 1930-as években nemcsak a Viharsarokból toborozták az agrárproletariátust, hanem a rédei Eszterházy-uradalom Vas és Zala megyéből[24] hozta a bandagazda által szervezett summásokat, köztük akár nőket is. A summásság a parasztság legszegényebb rétegeinek bevett életformájaként csak a szegényparaszti réteget érintette.

Vátiaknak csak elenyésző része tudott megélni a saját földbirtokából az 1945-ös földosztás előtt. A családok több mint fele tíz hold alatti földbirtokon gazdálkodott, és csak hat olyan gazdát tartottak nyilván, aki ötven hold feletti birtokkal rendelkezett. Az ipari munkavállalás még ekkor sem volt meghatározó, a csaknem 800 fős faluból huszonketten dolgoztak csak ezen a területen.[25]

Az 1945-ös földreform során döntően mezőgazdasági munkások, gazdasági cselédek és törpebirtokosok kapták meg a kiosztott földek több mint felét. Megszűnt a közép- és nagybirtokosok rétege, a kisbirtokosoké csaknem megduplázódott. A földreform eredményeként a kisbirtokosok túlsúlyra jutottak.

Az új tulajdonosok az országban átlagosan körülbelül öt, Váton hat kataszteri holdat kaptak.[26] A faluban a földbirtokot igénylőknek csaknem a harmada nem rendelkezett korábban földdel. Váton a többség igényét sikerült teljesíteni, a földigénylők közel 80 százaléka kapott birtokot.

JEGYZETEK

1. Bevezetés

1  A mikroszintet az 1960-as években Vas megyei falvakból Szombathely gyáraiba naponta ingázó interjúalanyok megéléstörténetei jelentik. Mezoszint alatt azok a kutatások értendők, amelyek az interjúalanyok közvetlen közegére irányulnak. Ide sorolandók a Vas megyei és szombathelyi téeszeknek, közlekedésnek, gyáraknak, újságoknak, tanácsoknak és egyéb hatalmi ellenőrző szerveknek a működése. Makroszinthez tartozik az országosan terjesztett napi- és hetilapoknak, a tudományos diskurzusoknak, a törvényeknek, a rendeteknek, a jogszabályoknak, az országot vezető politikusok nyilatkozatainak elemzése.

2  Kizárólag Bőhm Antal és Pál László foglalkoztak olyan mélységben a napi ingázók életének kutatásával, hogy eredményeikből monográfiákat tudtak megjelentetni. Juhász–Bőhm–Pál 1975., Bőhm–Pál 1979., Bőhm–Pál 1985., Bőhm 1997.

3  Takács 2012, 92–101.

4  Bőhm–Pál 1978: 379–395., Bőhm–Pál 1978: 41–57., Bőhm–Kovács 1979: 3–20, Bőhm 1983: 38–46. Juhász–Bőhm–Pál 1975., Bőhm–Pál 1979., Bőhm–Pál 1985., Bőhm 1997.

5  Bőhm–Pál 1979: 170.

2. Gyerekkor

1  Horváth‒Csikós‒ Ö.Kovács 2023: 158.

2  Varga 2012: 37‒57.

3  Varga 2009: 231‒258.

4  Varga 2012: 243‒252.

5  Az erőszakkal létrehozott téeszek kezdeti fizetési problémáiról lásd: Varga 2009: 231‒258.

6  Varga 2006: 222‒239.

7  Andorka 1982: 32‒41.

8  Fél‒Hofer 2010: 280.

9  Kovács 1970: 31.

10  Ez a mérsékelt ütemű gyarapodás egész Nyugat-Dunántúlt jellemezte. Uő: 25.

11  1900. évi népszámlálás 10, 50, 59.

12  Fél‒Hofer 2010: 280.

13  Uő.

14  Andorka 1982: 32‒41.

15  Uő.

16  Uő.

17  Kovács 1970: 31.

18  Fél‒Hofer 2010: 253.

19  1930. évi népszámlálás 2, 1934.

20  Andorka 1982: 32–41.

21  Andorka 1971: 1020–1033.

22  1930-ban Budapesten a munkásoknak csak 19 százaléka, vidéken ennek majdnem kétszerese, 31 százaléka volt paraszti származású. Lackó 1961: 145.

23  Gyáni 1987.

24  Pölöskei–Takács 1973: 1343‒1348., Pölöskei–Takács 1974: 76‒90.

25  1941. évi népszámlálás, demográfiai adatok községek szerint, 1947.

26  Estók‒Fehér‒Gunst‒Varga 2008: 266. Földigénylők összeíró íve MNL VaML XXIV. 201/115 iratok. Vas megyei Földhivatal Szombathely Járás 1945‒46, 1948. Barcsi 2015: 341., 1949. évi népszámlálás 5, 434