Elle Cosimano: Finlay Donovan Rolls the Dice

Copyright © 2024 by Elle Cosimano

Elle Cosimano: Veronica Ruiz Breaks the Bank

Copyright © 2023 by Elle Cosimano

Hungarian translation © Török Krisztina, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Elle Cosimano: Finlay Donovan Rolls the Dice

Minotaur Books, an imprint of St. Martin’s Publishing Group, New York, 2024

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978 963 598 277 6 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: David Baldeosingh Rotstein

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: krimi, humor

A Finlay-bandának

PROLÓGUS

– Látni se bírom – tapasztottam a tenyeremet a szememre. Megfogadtam magamnak, hogy nem lesz több hulla. Nem mintha az eddigi négyről tehettem volna (legalábbis nem kizárólag az én hibámból hunytak el), ugyanakkor egy életre – vagy éppenséggel fegyházban letöltendő négy életfogytiglanra – elegendő vér tapadt már a kezemhez, és több hullát tényleg képtelen lettem volna benyelni. Pláne ezt a hullát.

– Szólj, ha vége – markoltam meg Vero karját a szabad kezemmel az autópálya leállósávjában. Kipufogógáz csapódott a képünkbe, egy nyerges vontató dübörgött el mellettünk. Mivel a szitterem nem reagált a kérésemre, óvatosan kikandikáltam az ujjaim között. Hosszú, sötétbarna lófarkába belekapaszkodott a szél, az arcába csapta, a másik keze reflexből kisodorta a szeméből a hajszálakat, de teljes figyelmét a száguldó forgalomra összpontosította. Még a gondosan szedett szemöldöke is csücsörített.

– Szerinted? – hajolt hozzá közelebb anyám. Mindketten az exférjem hátát szuggerálták, aki a leállósáv záróvonalán kaparta cipője orrával a kavicsot, startra készen, laza térddel, előreejtett vállal lazítva a karját, élete legostobább döntését készült meghozni. Ami az esetében igazán nem kis volumen, nekem elhiheti bárki.

– Én azt mondom, húsz az egyhez az esélye – közölte Vero.

Anyám szeme elkerekedett.

– Komolyan?

– Igazából inkább tizenkilenc az egyhez – kiabált túl egy versenymotort Vero –, csak felkerekítettem, mert alapvetően optimista természet vagyok.

Anyám erre úgy bólintott rá, mintha tökéletesen logikus lenne, amit hall.

– Ti épp Steven életére fogadtok?! – üvöltöttem egy kamion robajába bele.

– Nem fogadunk – torkolt le Vero –, csak latolgatjuk az esélyeit annak, hogy átjut…

– …meg vissza – fejezte be anyám készségesen.

– Meg kell mondanom, Finn – fintorgott Vero –, elég pocsékak a kilátásai.

– Kicsit se segítetek!

– Teljesen igazad van – érintette meg a keresztet a nyakában anyám.

Vero bólintott.

– Talán nem ártana megadni neki az utolsó lökést.

– Nektek elment az eszetek? A gyerekek is látják!

– Kitűnő észrevétel – bökött az ég felé ujjával az anyám –, beülök hozzájuk, és befogom a kis szemüket.

– Mind a ketten üljetek be hozzájuk. Most. Ezt pedig bízzátok rám – markoltam meg Vero vállát, és fordítottam anyám egyterűje felé: a kislányom arca kíváncsian tapadt az ablakra, az öcsikéje pedig a gyerekülés biztonsági övének szorításában vergődve igyekezett volna kifelé, hogy lássa, hová tűntünk mindannyian.

Hiába győzködtem Stevent, ne forduljunk vissza, majd a következő bevásárlóközpontban veszünk egy új kistakarót Zachnek ahelyett, amit épp menesztett a forgalomba a résnyire lehúzott ablakon anyám Buickjából, hogy utána kétségbeesett szirénázással nézze végig, mint csapódik szélvédőről szélvédőre, és akad fenn tépett fehér zászlóként csapkodva a középső beton sávelválasztó acélrúdján. Sajnos Steven vezetett, és nem lehetett hatni rá. Satuféket tolt, aztán kivágódott a következő lehajtón, mire a gyomromat jeges rémület rántotta csomóba a hátsó ülésen, de minden szavam és érvem hiábavaló volt, ő visszafordult, és az ellenkező irányból megkerestük a céltárgyat. Érveimet elnyomta Zach görcsös zokogása, az exférjem pedig már le is húzódott a leállósávba, és levette a gyújtást.

Verót és anyámat visszatereltem a kocsihoz, hogy üljenek be a srácokhoz. Stevennek fel se tűnt, hogy megkocogtattam a vállát, teljes összpontosítással meredt a kis plédre. Eltökélten tűrte fel a nadrágja szárát, közben hátraszökkent egy széles kerekű, sáros pick-up elől, aminek acél bikatökök csapkodtak a hátsó lökhárítóján.

– Meg tudod csinálni, apuci! – kurjantott ki Delia az autóból.

– Fordítsd a javadra az esélytelenségedet! – csatlakozott hozzá Vero.

Anyám szurkolva lendítette a magasba a hüvelykujját, Zach pedig boldogan visongott.

Elkaptam Steven szélben verdeső mellényének alját, miközben kockás inge ujját tűrte fel.

– Ez elmebeteg ötlet! A következő lehajtónál van egy Walmart, ott vehetünk másikat. Majd beledörgölök egy kis almalevet meg koszt, és fel se tűnik neki, hogy nem a régi rongy az.

– Nem új kistakaró kell neki, hanem az – bökött a hat sávon túl lobogó textilre. – És én visszaszerzem neki.

– Mit akarsz bizonyítani?

Megpördült, kék szeme izzott a fáradt téli ég szürkéje előtt, lehelete meleg fehér párában gomolygott az arca körül.

– Hogy mit akarok bizonyítani? – markolta meg a két karomat, mintha a válasz egyértelműbb már nem is lehetne. – Megmondom én neked. Bebizonyítom… – De itt elvágólagosan megszakadt a szónoklata, mert kék villódzás kanyarodott fel a pályára. Minden izmom megmerevedett, amikor a járőrkocsi leállt tőlünk néhány méternyire. Sanda pillantást vetettem anyám kocsijára, láttam, hogy Vero lassan lecsúszik az ülésen.

Steven a szemöldökét összevonva mérte végig a frissen vasalt egyenruhás járőrt.

– Gond van a járművel? – lépett hozzánk a közeg. Napszemüvegét zsebre vágta, engem megdobott egy mosollyal, Stevent gyanakodva mérte végig. Akinek ettől idegesen lüktetni kezdett az ér a halántékán.

– Nincs gond – tette karba a kezét, majd belenézett a rendőr szemébe, és a fogai között préselte ki a szavakat.

A rendőr alaposan megnézte anyám kocsiján a virginiai rendszámot.

– Hová igyekeznek?

– Pennsylvaniába – siettem a válasszal, miközben Steven New Jersey-t morgott. A rendőr felvonta a szemöldökét, én pedig sietős magyarázkodásba fogtam. – Nyugat-Virginián keresztül. Mert arra sokkal szebb. Kocsikázunk kicsit, tudja. Családi kirándulás – mosolyogtam szélesen belekarolva Stevenbe, hogy suttyomban megcsíphessem, nehogy lebuktasson bennünket, miért is kerüljük meg egész Maryland államot. – És az történt, hogy a fiunk kistakaróját kisodorta a szél az ablakon. Még csak kétéves – mutattam nagy elánnal a sávelválasztóra akadt, tépett anyagra.

A járőr ujját a derékszíjába akasztva hunyorgott bele a fénybe, hogy lássa, mit mutogatok. Dzsekije megfeszült keskeny, izmos csípőjén.

– Remélem, a férje nem azt forgatta a fejében, hogy átrohan érte a forgalmon keresztül.

– Nem a férjem – javítottam ki.

Steven elképedten meredt rám.

– Ez most tényleg annyira lényeges?

– És természetesen nem akart érte átrohanni – toldottam meg célzatosan –, hiszen annál nagyobb ostobaságot ki se találhatna.

– Arról nem is beszélve, hogy tilos – tette hozzá a járőr szigorúan.

– Pontosan! Én is ezt magyaráztam neki, de a volt…

– A férjem – szúrta közbe Steven.

– …általában átmegy fafejbe, amikor nekem van igazam. Hiába győzködtem, hogy majd veszünk egy másik takarót a következő bevásárlóközpontban.

– Ez nem pótolható ilyen egyszerűen – csattant fel Steven. – Zach nem új kistakarót akar, mert ezt szereti. Ez az övé, ennek múltja van. Úgy tűnik, te ezt nem érted, a közös múlt neked semmit sem jelent.

– Egy takaró sem ér ennyit, Steven. Engedd el – sóhajtottam.

– Hát a gyerekeink szerint nagyon is ér ennyit. És ha már itt tartunk, szerintem is. Még meg lehet menteni.

A rendőr Steven elé állt, aki visszafordult a forgalom irányába.

– Ha csak rálép arra a vonalra, uram, bajba kerül – közölte vele halkan. – Értem én, hogy szeretne hősként tündökölni a gyerekei előtt, de biztos lehet benne, nem akarják látni az apjukat szétkenődni a betonon, és igazán nem szívesen bilincselném meg a szemük láttára. Higgye el, a családjának is jobb, ha ezt most elengedi.

– Tényleg olyan nagy dráma lenne, ha hagynánk, hogy megpróbálja? – kurjantotta Vero a kocsiból. Anyám gyors mozdulattal befogta a száját.

Steven álla megfeszült, én pedig az autó felé rángattam, mielőtt még tényleg kiprovokálná, hogy a járőr megbilincselje.

– Köszönjük a segítségét, igazán kedves, hogy megállt. Már indulunk is tovább – hadartam. Elvégre kerítenünk kellett egy kistakarót. Ja, és megtalálnunk egy ellopott gépjárművet, megmentenünk egy szerelmet, hatalmas ívben elkerülnünk egy maffiafőnököt, mindezt a messzi Atlantic Cityben egy kellemetlenül hosszú kocsikázást követően.

ELSŐ FEJEZET

Kilenc órával korábban

Vero fel se pillantott a zsaroló levélből, mióta elhajtottunk az unokatestvére műhelyéből, ahol a kezembe nyomta Ramón cserekocsija kulcsait, és bezuhant az anyósülésre. Azóta olvassa azt az egy mondatot, mint valami megfejtésre váró rejtvényt, amit elég a kellő ideig nézni, hogy végül minden magától megoldódjon. Ráfordultam a semmibe kanyargó kavicsos dűlőútra, csekkoltam a rozsdás postaládán a számot, egyezett azzal, amit az ügyvédemtől kaptam a gyerekelhelyezési eljárás során még az ünnepek előtt. Az utolsó kanyart követően megkönnyebbülten sóhajtottam fel Steven F150-esét látva az út végében.

Beparkoltam mögé a kölcsönkocsival, leállítottam a motort, és egy hosszú pillanatig csak gubbasztottam az ülésen, hogy összeszedjem magamat. Reggel fél kilenc volt, egy január végi péntek, és mégis olyan érzésem támadt, mintha már egy éve nem láttam volna a gyerekeimet, akiket tegnap bíztam az exférjemre.

– Egyeztessük, pontosan mit mondunk neki – sodortam ki összetapadt, kormos hajamat az arcomból –, nehogy ellentmondásba keveredjünk, és gyanút fogjon. – Belenéztem a tükörbe: kormos monoklik keretezték a szememet, füstös ujjakkal igyekeztem valahogy letörölni. – Vero! – kaptam ki végül a váltságdíj-követelő levélkét a kezéből, mert így meg se hallotta, amit beszélek. Összehajtottam, és a kesztyűtartóba dugtam. – Azzal nem jutunk semmire, ha ezt a mondatot magolod.

– Meg fogják ölni, Finn – nyögte halkan. Kizárt, hogy a nagy száján ilyen halk hangocska is kijöhet. Hiszen egy órája még két nyelven felváltva szitkozódott, csak úgy röpködtek a mások testi épségét fenyegető félmondatok, és már láttam, hogy páncélt kap magára, majd fehér lovon becsattog Atlantic Citybe, és megmenti kamaszkori nagy szerelmét, miközben cafatosra rúgja mindenki seggét.

Viszont utána megtaláltuk a Javi kocsijának ablaktörlője alá dugott cetlit:

Hetvenkét órád van visszafizetni, amivel tartozol.

Semmi telefonszám, semmi név. Nem is kellett, Vero anélkül is mindent tudott.

Hullára sápadt, amikor elolvasta, mintha Javi már meg is halt volna. Csakhogy túl gyorsan trappolt végig a gyász öt fázisán, ráadásul átugrotta a legfontosabbat: az alkudozást.

– Dehogy ölik meg – vágtam rá határozottan. – Nem gyászjelentést kaptunk, hanem zsaroló levelet. Amiben váltságdíjat követelnek érte, ami két dolgot jelent: Javi életben van, másrészt tárgyalni akarnak.

– De nincs tárgyalási alapunk, Finn! Ha csak a kétszázezerről lenne szó, azt kölcsönkérhetnénk. Vagy lophatnánk valahonnan. Vagy kimatekoznánk valami törlesztési tempót a kevésbé létfontosságú szerveimre bazírozva, amiket szép sorjában eladogathatnék, és pont. De Marcónak nem ez kell.

– Az egy uzsorás, és te az adósa vagy. Persze hogy ez kell neki.

– Megkapta az utolsó fillérjeit is az Aston Martinnal, amit az emberei elloptak tőlünk.

Az „ajándékba kapott” Aston Martin Superleggerát eddig is a nyakunkba akasztott betontömbnek éreztük, ajándéknak a legkevésbé. És ha nem a maffia vásárolta volna és íratja a nevemre, akkor nyilván belementem volna, hogy Marco tartsa meg a nyavalyást. Mivel azonban a mi nevünkön futott a kocsi, és a csomagtartójában ott kushadt Vero fiúja, nem sok választásunk maradt: meg kellett találnunk.

– Ez kicsit sem a pénzről szól, Finlay. Szemet szemért, keményen. Világos, hogy azért rabolták el Javit, mert meggyőződésük, hogy Ike meg nálunk van. És tekintve, hogy egy ketchuposüvegbe is beletölthetnénk, ami megmaradt belőle, úgy érzem, nem jó a tárgyalási alapunk.

Ike említésére elfintorodtam, egyből beugrott a roncsok alól kilógó cipője Vero unokatestvérének telepén. Nem mi tehettünk róla, hogy meg akart ölni bennünket, és véletlenül saját magát sikerült: kilapította a testét a roncstorony. Azt azonban súlyosan bántam, hogy utána elfogadtam a segítséget az orosz maffiától, és hagytam, hogy eltakarítsák a maradványokat. Mentségünkre szóljon, hogy abban a pillanatban nem sok egyéb lehetőség kínálkozott.

Vero az ablak felé fordult, hosszú körmeivel az anyósülés ajtaján dobolt. Nagy levegőt vett.

– Ez az egész az én hibám. Ha nem kértem volna meg Javit, hogy passzolja el a kocsit, akkor nem lett volna ott, amikor Marco emberei eljöttek, hogy meglovasítsák.

– Most csak az számít, hogy Javi életben van – hívtam fel a lényegre a figyelmét.

– Mit mondjunk Marcónak?

– Tippem sincs. De majd kiokoskodok valamit. – Végül is, azzal kerestem a kenyeret, hogy romantikus krimikbe frappáns dolgokat találok ki. Tuti eszembe jut valami! – A zsaruk csak Ike kiégett kocsiját találták meg azon a mezőn. Arról szó sem esett, hogy elszenesedett maradványok is lapultak benne. Vagyis Marco számára Ike még életben van. Mindössze arról kell meggyőznünk, hogy semmi közünk az eltűnéséhez.

– És azt hogy fogjuk csinálni?

– Majd ha Atlantic Citybe érünk, kitaláljuk.

– És szerinted tényleg jó ötlet a srácokat is magunkkal vinni?

– Mert az jobb, ha itt hagyjuk őket Stevennél? – Aki nem is olyan régen még egy TisztaMunka művésznéven alkotó bérgyilkos céltáblája közepén díszelgett. És TisztaMunkának egyértelműen az volt a dilije, hogy Steven kiérdemelte a sorsát. – Fogalmunk sincs, milyen mocskos ügyletekbe keveredett. Delia és Zach velünk sokkal nagyobb biztonságban lesz. Ráadásul nem háborúskodni megyünk Marcóhoz Atlantic Citybe, hanem civilizált emberi lényekként tárgyalni. Szavakkal.

– Én egy jóval erőszakosabb megközelítéssel élnék. Vigyük inkább anyukádékhoz a gyerekeket.

– Neki már épp elég baja van. – Ugyanis apukám nemrég pisilt ki kétnapi vajúdást követően egy vesekövet, amit persze Bruce Willis vagy Ben Affleck csuklóból robbantott volna morzsákra, de az apám más tészta, és anyám végigasszisztálta a küzdelmét. Nem akartam még én is terhelni, ezért nem hívtam fel.

– És Stevennek mit fogsz mondani?

– Az igazat. Hogy kimerültünk, totálisan kibuktunk, és már csak egy kis pihentető utazás segíthet rajtunk. És nyaralni csak magunkkal visszük a gyerekeket, nem? – nyitottam ki az ajtót, majd kissé merev mozdulatokkal kiszálltam az átázott, megkeményedett farmerban a kölcsönautóból. Vero követte a példámat, bár kissé talán lendületesen sikerült becsapnia az ajtót.

Ahogy a csomagtartóból kiemeltem egyetlen, megmaradt túlélőbőröndünket, az egyik földszinti ablakban meglibbent a függöny. Még a verandát sem értem el, amikor kivágódott a bejárati ajtó. Steven, a volt férjem kedvenc, elnyűtt kockás pizsamaalsójában, felemás zokniban és alvástól gyűrött trikóban magasodott a küszöbön. Végigmérte kormos arcomat, kabátom megégett ujját, végül a bőröndön állapodott meg a tekintete. A cipőmből cuppogva szivárgott a víz, ahogy felvonszoltam a poggyászt a lépcsőn.

– Jesszus, Finn. Betegre aggódtam magamat – karolta át a vállamat, és Vero undorhorkantásairól tudomást sem véve magához ölelt. – Téged hívlak, amióta felébredtem, és láttam a híreket. Reggel óta teli a tévé a polgári rendőr-akadémiával – tolt el magától kinyújtott karral, fintorogva. – Olyan a szagod, mint egy kéménynek. Mi történt veled? – Veróra sandított mögöttem. El se tudtam képzelni, hogy festhetünk: az elmúlt két éjjel egyikünk sem aludt néhány percnél többet, és négy órája kis híján elevenen elégtünk.

– Ha kapunk egy kávét, mindent elmesélek – ígértem némi túlzással. Mert mindent azért nem. Nem ez tűnt a legmegfelelőbb pillanatnak arra, hogy beavassam, a helyi orosz maffia feje kissé megorrolt rám, és ezért megpróbált grillcsirkésíteni. Abba meg végképp nem, hogy éppen Atlantic Citybe tartunk túszmentés ügyében, mert Vero súlyos pénzekkel adósa egy ottani uzsorás cápának. Steven enélkül sem bírta a bébiszittert. Miért öntöttem volna olajat erre a tűzre is?!

Ahogy beléptem a házba, és ledobtam a bőröndöt, bekukkantottam a belső régiókba: mindenfelé játék autók és Barbie-rucik, zsírkréták a padlón. És a felfordulás kellős közepén a két gyerekem veszekedett egy gyümölcsös gumicukron.

– Add ide! – kiabálta Delia. – Én kaptam.

– Nem, az enyém – markolt bele a nővére hajába Zach. A kiscsaj sikoltozva sírva fakadt.

Vero Deliát, én Zachet kaptam fel, kihámoztam gyümölcsragacsos ujjacskáit a lányom hajából, és szétválasztottuk őket. Belekezdtem a szokásos prédikációmba, hogy az erőszak nem megoldás semmire, és mindig kérni kell, ha szeretnénk valamit, mert a kedvesség mindennél hatékonyabb módszer. És verekedni undokság. A gyerekek persze rám se hederítettek, mindkettejük szeme a tévére tapadt.

– Nézd, anyuci – szipogott Delia –, ott van Nick.

Vero úgy helyezkedett, hogy jobban lássa a Steven nappalija falát elfoglaló méretes lapos képernyőt.

– Azt mondtam volna, hogy képtelenség, Finn, de a pasid nagy felbontásban még dögösebb.

Steven viharzott be. Delia felkapta a fejét, bazsalygó arcocskája egyből lehervadt, ahogy az apja felkapta a távirányítót, és legyilkolta a tévét.

Ugyanannak a hírblokknak ugyanaz a részlete volt, amit idejövet három különböző csatornán is hallottunk. A Fairfax megyei rendőrség részéről Nicholas Anthony nyomozó válaszol riporterek hadainak a civil rendőr-akadémián tegnap este kitört lövöldözésről. A megsebesült rendőrtiszt állapotáról. A ma hajnali rejtélyes tűzesetről ugyanott. A két nappal ezelőtti fordulatról, hogy Feliks Zhirov megszökött a börtönből, és hogy Nick szerint vajon az orosz maffiózónak köze lehet-e a fentebb említett eseményekhez. Nick profin táncolta körbe a kérdéseket, Oscart érdemlő mosollyal vonta el a sajtó figyelmét a lényegről, és csak végszükség esetén vetette be az „ezt nem kommentálnám” fordulatot.

Ahogy az arcát elnyelte az elsötétülő képernyő, az ujjam az ajkamhoz tévedt. Még mindig duzzadt volt az éjszakai együttlétünktől és a ma reggeli sietős búcsúcsókjainktól, amikor eljöttünk az akadémiáról. Utáltam, hogy máris hiányzik. Alig huszonnégy órája vagyunk egy pár, és már előre megbántam a sok hazugságot, melyekkel traktálnom kell, amikor majd kiszabadul a sajtó karmai közül, és felhív.

– Eszméletlenül jól áll neked ez a fajta őrült féltékenység – vigyorgott Vero Stevenre. – Illik a pizsidhez meg a véreres szemedhez.

Steven a gyerekek háta mögött beintett neki.

Delia fintorogva nézett fel Veróra.

– Rád férne egy fürdés. Meg anyucira is.

– Nagyon igazad van – cuppantott nagy kormos puszit az arcára Vero.

– De első a koffein – tettem le a padlóra Zachet, és rúgtam le végre a cipőm.

– Hallod, mit mond az asszony – csettintett szabad keze ujjaival Vero Stevennek. – Kávét akar, és nem érzem, hogy már főne. Szóval akár húzhatnál is ki a konyhába, amíg mi felöltöztetjük a gyerekeket, és összeszedjük a holmijukat.

Steven gyilkos pillantással figyelte, ahogy felmegy a lépcsőn. Míg Vero a szobáikba terelte a kicsiket, Steven kirángatott a konyhába.

– Elárulnád, mi a fene folyik itt? És ez mit keres itt? – bökött a lépcső irányába.

– Az akadémiának egy nappal korábban lett vége, mi pedig eljöttünk a srácokért.

– Ennyit én is tudok, Finn. A csapból is ez folyik. Van ennek bármi köze Zhirovhoz?

– Van – vágtam rá őszintén, lesodortam a karomról a kezét, és kávéfilter után nézve nyitogatni kezdtem a konyhaszekrényt. – Feliks az este megjelent az akadémia területén. Keresett valakit, meglőtte Nick társát, és lett egy kis lövöldözés. Nyugi – előztem be a kérdését –, nem miattam jött.

Ez utóbbi csak részben volt igaz.

Az ablakhoz osont, és úgy kukkantott ki a függöny résén, mintha arra számítana, hogy megpillantja a sövényben lapuló Felikset.

– Ez meg milyen kocsi?

Vizet töltöttem a kávégépbe, és bekapcsoltam.

– Kölcsönverda. Vero az unokatestvére műhelyéből hozta el. Majd átteszem a pick-upodból a gyereküléseket a srácoknak. Mi van? – csattantam fel a háborgó tekintete láttán. – Neked most úgyse fog kelleni.

– Hol az egyterűd?

– Odahaza.

– Miért nem azzal jöttetek?

– Mert az kerülő lett volna, és a szerviz útba esett – magyaráztam, és elővettem két bögrét a szekrényből. – Egyszerűbb volt egyenesen idejönni hozzád.

– Vagy inkább az van, hogy Zhirov szabadon kószál, ezért nem akartál hazamenni – jelentette ki Steven, és amikor nem feleltem, ingerülten becsapta a konyhaszekrény ajtaját. Elállta az utamat. – Félsz tőle, igaz? – zaklatott tovább a kérdéseivel, és a nyakamba lihegett, miközben a hűtőhöz mentem tejért. – Ez a lényeg, nem? Félsz, hogy Zhirov elkap.

– Semmi okom félni tőle – hazudtam, és a hűtőbe rejtettem az arcomat, mintha nagyon keresném a tejet. – Egyébként már nincs is az országban. Az FBI szerint Brazíliában látták. Nincs okunk aggódni – kerültem meg a tejesdobozzal. – Amint a gyerekek felöltöztek, és összerakták a holmijukat, visszük is őket.

– Viszitek ám a nagy francokat. Nem mész innen sehová, amíg az az őrült szabadon van. Maradsz itt a gyerekekkel nálam. Az meg – bökött az ujja a mennyezetre, gondolom, a gyerekszobára, ahol reményeim szerint Vero már nagy garral pakolta össze a gyerekek cuccát – visszaviszi az unokatesójának a kocsit, és nem is kell visszajönnie.

– Nem maradok itt – közöltem, azzal kitöltöttem két nagy bögre kávét, és mindkettőbe jócskán löttyintettem tejet –, Vero pedig nem megy az unokatestvéréhez. – Nagy kanál cukrot zúdítottam a második bögrébe, ahogy Steven érte nyúlt.

– Mit művelsz már? Tudod, hogy cukor nélkül iszom – húzta el a száját.

– Vero viszont cukorral – vettem vissza tőle. – És nem megyünk haza. Húzós hét volt, ki kell kapcsolódnunk. Valahol távol.

– Távol hol?

– Még nem tudom. A tengerpartra gondoltam. Jersey-ben. Mondjuk, Atlantic Cityben.

– A tél közepén? Nincs most hideg a strandoláshoz?

Vállat vontam.

– Jól van – vett ki a szekrényből egy úti kávéspoharat –, akkor megyek veletek.

– Te nem jöhetsz – perdültem meg. – Ez csajos kirándulás.

– Te viszont nem viheted ki az államból a gyerekeket az engedélyem nélkül.

– Mióta?

– Mióta az ügyvédem azt mondta.

– Mikor mondta ezt?

– A gyerekelhelyezési megállapodás apró betűs részében. Amit egyébként te is aláírtál, ahogy kell, szóval eszedbe se jusson, hogy nélkülem meglóghatsz New Jersey-be.

A bögrék felett néztünk farkasszemet. Lassan belekortyolt a kávéjába, a szája diadalmas mosolyra húzódott.

– Jó – bólintottam végül rá. – Ahogy Vero összekészítette a gyerekeket, indulunk. Ha addig nem szeded össze a cuccaidat, nem várunk. Egy percet sem.

– Ilyen kinézettel nem juttok túl messzire – heherészett.

Kiment a folyosóra, a szekrényből két törölközőt vett elő, és úgy hozzám vágta, hogy kis híján kiborult a kávém.

– Ott a fürdőszoba, szedjétek rendbe magatokat.

És mielőtt még vitatkozni kezdtem volna, ment vissza a konyhába. Nem mintha lettek volna hatásos érveim. A beleegyezése nélkül nem vihettem ki az államból a gyerekeket. Marylandbe egyébként se léphettünk be, mert ott Verót körözték, miután az egyetemi kollégiumban a diákszövetség feljelentette, hogy elsikkasztotta a rá bízott kasszát. Még csak az hiányzott, hogy ellenem meg Virginiában adjanak ki letartóztatási parancsot. Olyan nagy bonyodalmat egyébként sem jelenthet Steven, csak úgy kell forgatni a kockát, hogy ne legyen ott, amikor Marcóval találkozunk. És hogy ő meg Vero ne gyilkolják meg egymást útközben.

A vállamra vetettem a törölközőket, és a két bögre kávéval elindultam a hangok felé az emeletre. Mostanra Zachről sikerült leimádkozni a pizsamát, és overallt húzni a kis rugdalózójára, miközben Delia önerőből öltözködött a folyosó másik oldalán a saját szobájában. Egyébként még nem jártam Steven házában. Utoljára abban a lakásba mentem, ahol még a menyasszonyával élt, de Theresával ősszel szétmentek, és valamivel később ideköltözött.

El kellett ismernem, hogy az otthonos, tágas ház kicsit sem emlékeztet arra a luxuskecóra, ahol a nő élt, egyébként tőlem nagyjából egysaroknyira. Barátságos és kellőképpen régi, hogy az ember egyből kényelmesen érezze magát, a fapadló halk nyikorgása és a falrepedések állandóságot és egyéniséget sugároztak. Bekukkantottam a gyerekszobákba. Ágy és komód, Deliánál habos rózsaszín függöny a szomszéd farmra néző ablakon, alatta a Barbie Álomház, amit karácsonyra kapott az apjától. Zachnél a versenyautóágy elfoglalt majdnem minden megmaradt helyet, oda befért egy fiókos szekrény pelenkázóasztallal és a padlón taposóakna-szőnyegként széthagyott játékokkal.

Vero becsatolta az utolsó kapcsot is a fiamon, és gyorsan szabadon eresztette. Azon nyomban a nővére szobájába száguldott, és hiába tiltakozott Delia torkaszakadtából, egyenesen a babáit célozta be.

Vero feltápászkodott a padlóról, a nadrágjába törölte a kezét, bár a ruhája kétes állapotát elnézve kétlem, hogy kicsit is tisztább lett ettől.

– Nekilódulhatunk? – kérdezte, amint meglátott kinn a folyosón.

Nyújtottam felé a kávéját.

– Adódott egy kis változás a tervben.

– Hogy érted? – futott ki minden szín az arcából a korom alatt.

– Mindenekelőtt lezuhanyozunk, és átöltözünk – kezdtem gyorsan a jó hírrel. – A tiéd a gyerekek fürdőszobája. A bőröndömben van pár tiszta ruhád. – Mivel a ruhái nagy részét még az akadémián átpakoltuk hozzám, hogy az ő gurulósába beférjen a nagy halom kápé, amit egy igen dühös és csalódott Feliks Zhirov hamar vissza is vett tőlünk, miután a rendelkezésünkre bocsátotta.

– Nincs most idő tollászkodni, Finn! Azonnal indulnunk kell Atlantic Citybe. Javi…

– Él és virul – ejtettem a karjára a törölközőt, és a másik kezébe nyomtam a kávét. – Egy pluszórába nem fog belehalni, ráadásul így nem mehetünk Marco szállodájába. Be sem engednének.

Vero végignézett magán, és grimaszolt. A fürdő felé toltam.

– Add ide a ruhádat, bedobom a mosógépbe egy rövid programra. – A fürdőszobaajtó kisvártatva résnyire nyílt, és Vero keze egy égett szagú, kormos kupacot nyújtott ki a nyíláson. Átvettem, és a folyosón várakoztam, míg meg nem hallottam a vízsugár hangját. – Ja, igen – szóltam be az ajtón keresztül –, és még egy aprócska kis változás. Steven is velünk tart.

Na ekkor ordított csak igazán Vero.

MÁSODIK FEJEZET

Az akaraterő igazi próbája volt kiparancsolni magamat Steven zuhanyzójából. Addig suvickoltam a bőrömet, míg már nem szürkés víz csordogált rólam a lefolyóba, majd törölközőbe burkolóztam, és bevonultam Steven szobájába. Vero tiszta jóganaciban és az utolsó tiszta pólómban várt rám, a haját törölközőturbánban tekerte a feje tetejére. Épp Steven ágyára ürítette a bőröndünk teljes tartalmát, hátha sikerül egy összeillő pár zoknit lőnie.

Az egyik halomban találtam tiszta fehérneműt és egy mackóalsót, gyorsan bele is bújtam.

– Nem hagyhattad volna meg nekem a pólómat? – kérdeztem neheztelve. A hajam csepegve borult a vállamra, a felsőtestemet csak a nedves törölköző fedte. Az egyhetes kiképzés alatt viselt minden izzadt és sáros ruhánk Steven szárítógépében pörgött kinn a folyosón.

Vero egy zoknival a kitárt szekrény felé intett.

– Vegyél kölcsön Depikapitánytól.

Leakasztottam egy kockás inget a vállfáról, és belebújtam. Gombolkozás közben azonban megakadt a tekintetem a polcon sorakozó papírdobozokon.

Két napja Steven beismerte, hogy szaglászott a házamban, többek között Vero szekrényében, hogy előásson ellene valami bizonyítékot, amivel ellenszenvét ténylegesen megtámogathatja. Nagyon buzgón igyekezett kideríteni a titkait, csakhogy azóta én is megtudtam róla ezt meg azt. Neki is van mit rejtegetnie.

Felnyúltam a felső polcra, kifelé akartam fordítani a nyilvánvalóan költözéshez használt dobozokat, hogy lássuk, milyen felirat áll rajtuk.

– Te meg mit művelsz? – kandikált be hozzám Vero.

– Bizonyítékot keresek.

– Mire?

– Amire TisztaMunka rájött.

TisztaMunka a bérgyilkos, akinek Stevent el kellett volna tennie láb alól, és alaposan lecsekkolta, csak azután fogadta el a megbízást. És mielőtt még őt elvitte volna a rabomobil a rácsok mögé, arra célozgatott nekem, hogy Steven ronda titkokat rejteget. Hol lehetne ennél jobb helyen egy ronda titok?

– Nincs most erre időnk. Amint lejár a szárító, elstartolunk, hogy megkeressük…

– Steven is jön, rémlik? – emlékeztettem. – És ott lesznek a gyerekek.

Vero sóhajtva nyomakodott be hozzám a gardróbba.

– Ugyanez a cucc pihent a pincétekben, amikor még veled élt – futotta át a feliratokat. – Nem nyitogathatta őket sokat azóta.

Felidéztem magamban a két nappal korábbi beszélgetésünket. Akkor beismerte, hogy nem csak Vero szekrényében kutakodott. A nagykereskedelmi mennyiségű elemre és a vibrátoromra tett célzásaiból arra is rájöhettem, hogy az én éjjeliszekrényemet is áttúrta.

Visszamentem a hálóba, és kihúztam az éjjeliszekrény egyetlen fiókját. Vero a vállam felett leste, ahogy átnézem a tartalmát.

– Hát nem cuki? – gúnyolódott a nagy, bontatlan csomag óvszer láttán. – Az örök optimista.

Kikaptam a kezéből, és visszadobtam a fiókba a különféle blokkok közé. Volt ott minden, tankolás, bevásárlás, postaköltség. Benyúltam a legmélyére, és egy kis méretű, bőrborítású jegyzetfüzet akadt a kezembe. Az évek során megpuhult a bőr, és felvette egy hátsó zseb formáját. Kioldottam a bőrzsineget, ami összefogta. Egy kis ceruza gurult ki belőle. A sima oldalak telis-tele voltak írva számokkal és betűkkel, dátumok és dollárösszegek mellé rendezett kombinációkban.

– Mint egy főkönyv – jegyezte meg Vero mellettem. Éles könyvelőszeme a sorokat vizsgálta. – Régóta meglehet már neki. Neked ismerős?

Megráztam a fejemet. Amíg együtt éltünk, határozottan nem az éjjeliszekrénye fiókjában tartotta, pedig az első sor dátuma majdnem öt évvel korábbi, nem sokkal Delia születése után. Átpörgettem a lapokat, de semmi olyat nem láttam, amit értelmezni tudtam volna.

Mindketten összerezzentünk, mert kopogtak az ajtón.

– Finn! – hallatszott Steven hangja tompán. Megrázta a kilincset. – Miért zártad be?

– Mert öltözködöm – kiabáltam ki, és sietve meghúztam a bőrmadzagot a noteszon.

– Mit művelsz? – suttogta Vero. – Lehet, hogy itt van benne a bizonyíték a disznóságra, amire TisztaMunka utalt.

– Akkor se vihetjük el. Azt észrevenné. – Suttogó indulattal vitáztunk ezen egy sort, végül Vero kitépett egy oldalt középről, a melltartójába gyűrte, a füzetet pedig hozzám vágta.

– Minden rendben odabenn? – kérdezte Steven.

– Mesés! – csicseregtem, és sietős mozdulatokkal összekötöztem a bőrzsineget, a kis ceruzát is visszadugtam a csomagba, és az egészet a fiók mélyébe rejtettem, ahonnan előhúztam. Mielőtt kinyitottam volna az ajtót, sietősen körülnéztem, hogy rendben hagytunk-e mindent.

Steven egyből hozzám vágta a mobilomat.

– A konyhában hagytad a töltőn, és egyre csak zümmögött. Ha érdekel a véleményem, tíz perc alatt három sms elég nyomasztó a rendőr haverodtól. Nagyon liheg utánad a pasi.

– A bontatlan csomag gumi meg a kéretlen véleményed még sokkal nyomasztóbb – mormolta Vero.

Steven szeme az éjjeliszekrényére villant, a lány pedig ártatlanul mélyedt bele a körmei vizsgálatába.

– Elolvastad az sms-eimet? – álltam be kettejük közé, mielőtt még beronthatott volna a fiókhoz, hogy csekkolja a tartalmát.

– Nem, nem olvastam el – vágta rá még ő sértetten. – Viszont nehéz lett volna nem észrevenni az ezernyi felugró értesítést, ami egyre csak jött és jött. És mégis mit akar az jelenteni, hogy csodásan érezte magát veled az éjjel?

Megszólalt a csengő. A gyerekek visongva rohantak az ajtóhoz, Steven pedig ordítva robogott le a lépcsőn, hogy ki ne nyissák az ajtót. Veróval mentünk mi is, és biztonságosan félrevontuk a gyerekeket, míg az exem megnézte az ablakból, ki jött. Szentségelve lépett vissza az ajtóhoz, és nyitotta ki.

– Micsoda meglepetés, Susan – üdvözölte a sütisdobozzal betolakodó anyámat epésen. Majd a fejét rázva, motyogva vonult vissza az emeleti szobába.

– Te meg mit keresel itt, anya? – érdeklődtem, amikor szorosan magához ölelt, hogy kis híján elállt a lélegzetem.

– Georgia mesélte a tüzet – közölte, és eltolt magától, hogy alaposan szemügyre vegyen. – Annyira aggódtam – tette hozzá, majd elkerekedett a szeme Steven félregombolt inge láttán. – Édes istenem, a helyzet rosszabb, mint hittem – suttogta, és a keze automatikusan befogta Delia fülét. – Itt töltötted az éjszakát?

Vero hangos horkantással vette el anyámtól a sütisdobozt, és beterelte a gyerekeket a nappaliba.

– Dehogy töltöttem itt az éjszakát – vágtam rá ingerülten. – Csak az előbb értünk ide Veróval. Minden ruhánk tiszta dzsuva volt, és valamit fel kellett vennem, amíg lejár a szárítógép.

Anyám keresztet vetett, és a mennyezetre pillantott.

– Köszönöm neked, Jézus. Megijedtem, hogy tönkrevágtad Nicholasszal a dolgot.

– Nem vágtam semmit tönkre Nicholasszal. – Tudomásom szerint senki sem nevezte így őt. – Egyébként meg milyen dolgot? Mire gondolsz?

– A nővéred szerint találkozgatsz vele. – Steven szobájában nagyot csattant egy fiók. – Azt mondta, közel kerültetek egymáshoz.

Odafent nagy csend állt be.

– Anya!

– Most mi? Nincs ebben semmi rossz. Nicholas csodálatos fiatalember – gombolta ki a kabátját anyám. – Igazán vonzó, és a gyerekekkel is remekül bánik. Szerintem nagyszerű, hogy ilyen jól érzitek magatokat együtt – fejtegette, majd csillogó szemmel, a hangját egészen lehalkítva hozzátette: –, csak gyónni ne felejts el.

Igyekeztem azon nyomban kiverni a fejemből a hallottakat. Elvettem a kabátját és a táskáját.

– Azt még mindig nem mondtad, hogy minek jöttél.

– Láttam reggel Nicholast a híradóban, és ahogy azt a sok rémséget meghallottam, ami pont abban a rendőriskolában történt, ahová jelentkeztetek, kitört a frász, a mobilt pedig nem vetted fel. Ezért felhívtam a nővéredet, és ő felvilágosított, hogy a gyerkőcök itt vannak Stevennel, ti meg hazamentetek. Ezért elugrottam hozzád, de ott nem volt senki. Akkor idejöttem, hogy ránézzek a kicsikre – hadarta, és két kezébe fogta az arcomat. – Úgy örülök, hogy minden rendben veled meg Veróval. Amikor meghallottam a nővéredtől, hogy bent ragadtatok abban a szörnyű tűzvészben… – A szívéhez kapta a kezét, szája körül a ráncok a sokévnyi aggodalom néma fájdalomköreibe gyűrődtek.

A mosókonyhában a szárító énekelve jelezte, hogy lejárt a program.

– Eridj, vedd le végre ezt a förtelmes holmit, és bújj a saját ruhádba, öltözz fel rendesen. Együtt szépen hazavisszük a gyerekeket, és én főzök nektek valami finom ebédet.

– Igazából nem terveztünk hazamenni – nyögtem ki. Erre lesápadt, a tekintete ismét Steven flanelingére kúszott. – Veróval arra gondoltunk, jólesne egy kis kiruccanás. Olyat még úgyse csináltunk. Tudod, amolyan csajos nyaralás. A gyerekekkel együtt.

– Ó! – élénkült fel. – És hová mentek?

Steven bőrönddel a kezében imbolygott le a lépcsőn.

– Részemről készen vagyok, Finn. Indulhatunk. Ha most nekilódulunk, még sötétedés előtt odaérhetünk Atlantic Citybe.

Anyám levegő után kapott.

– Te nem mehetsz velük. Csajos hétvége lesz.

– Változott a terv. Én vigyázok rájuk.

– Nem kell rájuk vigyázni. Felnőtt emberek, nem igényelnek felügyeletet, amikor elmennek kikapcsolódni.

– Csakhogy a lányod nem viheti ki az államból a gyerekeket, és amíg Feliks Zhirov szabadlábon garázdálkodik, különben se mehetnek nélkülem sehova. És Finlay sem.

– Akkor mind megyünk. – Anyám már gombolta is vissza a kabátját. A háttérben felbukkanó Vero orrából gejzírként lövellt ki a forró kávé. – Mi van? – mért végig anyám, ahogy nyitottam a számat. – Magad mondtad, hogy csajos nyaralás. Majd én vigyázok a kicsikre, amíg ti Veróval meg a kis barátaival szórakoztok. Elmehettek vacsorázni, fürdőbe. Remek lesz.

– Te nem jöhetsz – hebegtem. – Ki vigyáz akkor apára?

– Majd a nővéred.

– Ő még főzni se tud.

– De a telefont ismeri, ügyesen tud rendelni.

– Viszont mindjárt indulunk, és nincs nálad semmi holmid.

– A hitelkártyám itt van. Nem mellesleg az én Buickom az egyetlen hétszemélyes járművünk. Két gyerekülés, plusz négy felnőtt. És az összes poggyászotok.

– Ha csak három felnőtt lenne, akkor hozzám is simán beférnénk – világítottam rá.

Anyám karon fogott, és félrevont a konyhába.

– Szerintem nem túl jó ötlet Stevennel elutaznod, drágám. Mert mit gondol majd Nicholas, ha megtudja? – intett hevesen a kockás ingemre, amit még mindig nem volt időm lecserélni.

A számat harapdáltam. Nick pont az éjjel vallotta be, mennyire aggasztja – egyébként alaptalanul –, hogy esetleg visszamegyek a volt férjemhez, ha másért nem, hát a gyerekek kedvéért. Én pedig kifejtettem neki, hogy nagyobbat nem is tévedhetne, és hallani sem akarok többé arról a férfiról, aki megcsalt és elhagyott egy másik nő miatt. És erre itt állok Steven ingében, együtt készülünk elutazni Atlantic Citybe, miközben Nick az egész programról nem hallott tőlem egy mukkot se.

– Ha én is veletek tartok, az egésznek más jellege lesz – magyarázta anyám. Az orrnyergemet masszírozgattam, vettem egy nagy levegőt, lassan kifújtam. Megfordultam, és anyámmal a sarkamban visszamentem a folyosóra. Steven és Vero egymást méregetve ácsorgott odakint.

– Mindannyian utazunk – közöltem velük.

Mind a kettő nagyot szentségelt.

– Három feltétellel – emeltem a magasba az ujjamat. – Egy: Vero dönti el, merre megyünk. – Maryland államban ugye körözték, és a legrövidebb úton akár le is csukhatnák. – Kettő: Steven nem vezethet – mivel leghőbb vágya, hogy Verót lecsukják –, három: senki sem veszekszik senkivel. Aki a kocsiban hisztizik vagy vérontásba fog, kiszáll, és gyalogolhat Atlantic Cityig. – Mivel már így is szét voltak zilálva az idegeim.

Anyám, Steven és Vero is felvonta az anyáskodó hangnemre a szemöldökét, de megszólalni egyikük sem mert. Jobban is tették, hogy hallgattak.

– Megyek, összecsomagolom a holminkat – nyögte ki végül Vero.

– Én meg felhívom a nővéredet – túrt bele anyám a táskájába, és előhúzta a mobilját. – Megmondom neki, hogy pár napig nem leszek itthon.

– Átrakom a gyereküléseket a Buickba – jelentette be a maga részéről Steven.

Én pedig mentem a konyhába, hogy ellátmányt csomagoljak mindannyiunknak. Az utolsó ihletett pillanatban bedobtam a szendvicsek közé egy doboz savlekötőt és Steven ginkészletének egyötödét, mert az tuti, hogy életünk leghosszabb csajos nyaralása lesz ez a hétvége.

HARMADIK FEJEZET

Három órával és egy lehetetlen nyugat-virginiai tekergéssel (melynek során a legkeskenyebb, legkietlenebb utakon kanyarogva szeltük át Maryland félreeső csücskét), két pisiszünettel (egy anyám és én, a második Delia kedvéért) és egy pelenkacserével (a leállósávban Zach kedvéért) később végre beléptünk Pennsylvaniába, és keletnek fordulva becéloztuk New Jersey-t. Első körben anyám vezetett, és Vero navigált, a gyerekülések a középső sort foglalták el, én pedig a leghátsóban kuporogtam Steven mellett, egyszerűen csak azért, mert rajtam kívül nem ült felnőtt ember a kocsiban, aki ne akarta volna kitekerni a nyakát.

Térdemet az előttem lévő ülésre támasztva egyensúlyoztam az ölemben a laptopomat, a kurzor a kulcsjelenet elején villódzott, amit kiadói utasításra mielőbb át kellett írnom valami szexibbre és romantikusabbra, ha meg akartam kapni végre a beígért előlegemet.

Vero durván tizenöt kilométerenként lecsapta a napellenzőjét, kinyitotta a kistükröt, és szigorúan összehúzott szemmel nézett rám a gyerekek feje felett, hogy dolgozom-e. Hétfőig kaptam határidőt, akkor le kellett adnom a változtatásokat, kénytelen voltam befejezni, ha a pénzemhez akartam jutni.

Az út első szakaszán Vero csodával határos módon le sem hunyta a szemét, de miután épségben átjutottunk abba az államba, ahol nem vadásztak rá a hatóságok, rettentő ásítozással befészkelte magát az ülésébe. Alig pár perccel később az ablaknak támasztott fejjel, félig elnyílt szájjal horpasztott. Az én szemem is veszettül égett, és az utolsó benzinkútról elhozott műanyag poharas vacak kávéból is már csak hideg, kesernyés zacclötty maradt. A kurzor lusta pislogása, a sávelválasztó ritmikus fehér tánca és a kocsira ereszkedett csend, mivel a gyerekek is elszenderedtek, lassan engem is álomba ringatott, a tudatom egyre szűkebben pislákolt.

– Min dolgozol? – húzódott közelebb Steven.

– A következő könyvemen – feleltem fel se nézve. Minek fordítottam volna el tőle a kijelzőt, amikor a vállam felett beleolvasott a szövegbe, ha egyszer úgyis meg fog jelenni nyomtatásban, és akkor mindenképpen elolvassa, és az előző regényem tanulsága alapján valószínűleg még a véleményét is kifejti majd egy kínálkozó internetes felületen.

Őszintén szólva kezdett alakulni a kézirat, végre úgy éreztem, összeáll a történet. Vero jól mondta, csak annyi hiányzott, hogy a hősnőm átadja magát az érzelmeinek, és ehhez valódi ihletet kellett szereznem. Sokat dobott a sztorin, hogy a hősnőm végre beadta a derekát, és hagyta, hogy magával ragadja őt a férfi, akivel olyan nagyon rettegett komolyabbra fordítani a dolgokat. A szexi bérgyilkosnő és a tiltott gyümölcs zsaruja közötti új jeleneteimnél dögösebbet és izgibbet még egyik regényembe sem írtam, izzott a levegő a sorok között, és biztosra vettem, hogy az ügynököm, Sylvia is oda meg vissza lesz.

Steven hunyorogva olvasta, amit gépelek.

– Hú – nyögte.

Az ujjaim megtorpantak a billentyűzeten, és nagyot sóhajtottam.

– Máris fogalmazod az Amazonra a legújabb irodalomkritikai esszédet? – kérdeztem, és volt olyan pofátlan, hogy adja a meglepettet.

– Jó, firkantottam egy kis véleményt. És akkor mi van? Folyton azon siránkozol, hogy téged senki se kommentel.

– Azt írtad, a szexjeleneteknek semmi köze a valósághoz – suttogtam, nehogy felébresszem a gyerekeket.

– Öt csillagot adtam. Negyed százalékkal feljebb tornáztam az átlagodat.

Ezt válaszra se méltattam.

– Ez a rész itt – bökött a képernyőre. Félrecsaptam a kezét. – Na tessék, pont az ilyen részekről beszéltem. Ilyesmi kizárt, hogy megtörténjen a való életben. Nincs az a pasi, akinek olyan erős lenne a felsőteste, hogy egy ilyen manővert kivitelezzen – integetett arra a szakaszra, ahol a szívdöglesztő zsaru a fenekénél megragadva felkapja a hősnőt, a lábát a derekára kulcsolja, és a hátát a falhoz nyomja. – Arról nem is beszélve, hogy ilyen állóképessége végképp senkinek sincs. Senki se bírja ilyen hosszan, ezekben a pózokban. De most komolyan! Háromszor elélvez a csaj?! Ne már!

Lassan fordultam felé, és a szemöldökömet felvonva belenéztem a képébe. Elsápadt, és nem merte tovább firtatni, hogy mégis milyen elmélyült kutatómunkával tudom megtámogatni a szövegszerkesztőbe vetett sorokat.

Zizegett a mobilom a pohártartóban. Steven szeme összeszűkült a kijelzőn felvillanó Nick Anthony nyomozó név láttán. Az ajkamba haraptam, és a telefonra meredtem. Felvegyem vagy ne vegyem fel?

Ha nem veszem fel, Nick gondolhatja, hogy épp alszom.

Vagy éppenséggel elkezdhet azon agyalni, miért nem veszem már fel. És egy kitartó nyomozó aggodalmát végképp nem szerettem volna kivívni.

– Miattam ne zavartasd magad – kotródott vissza a térfelére Steven, és a karját összefonva fordult be, amikor végül felvettem.

– Hahó – suttogtam a mikrofonba, megpróbálva kizárni a világot, és valahogy az ablak felé fordulva elszigetelődni. – Te még ébren vagy? Azt hittem, mostanra hazaértél, és ágyba bújtál.

– Ugyanezt kérdezhetném én is. – A gyomrom összerándult. – A megbeszélés után elgurultam hozzátok, hogy lássam, minden rendben veled és Veróval meg a gyerekekkel, de nem nyitottatok ajtót. Többször is hívtalak, aztán végül beszéltem a nővéreddel – Cseszd meg, Georgia! – Miért nem szóltál, hogy nem érzed magad odahaza biztonságban? Kerestem volna neked helyet, emiatt nem kell elutaznod.

– Tudom, persze, ne haragudj. Szólnom kellett volna. De annyi mindent kellett az éjszaka miatt elintézned, és megbeszélésen voltál, semmiképpen sem akartalak zavarni a parancsnokoddal…

– Először is, te soha nem zavarsz. A családod biztonsága mindenekfelett áll, ezt tisztázzuk is rögtön a legelején. Ha nem érzed magad biztonságban, egyből engem hívsz, oké? Senki és semmi se fontosabb nálad. Másodszor… – lágyult el a hangja – egész álló nap az éjszaka jár a fejemben, másra se tudok gondolni, és kicsit padlóra vág, hogy nem tudunk találkozni.

Mert elvileg ma este randink lett volna, nála, vacsora meg minden. Ő akart főzni. Bár felőlem a csilit és a sütit ugorhattuk volna, térhettünk volna egyből az igazi desszertre.

– Azt én is nagyon vártam – vallottam meg neki.

– És tudod, mit vártam még? – csusszant egy tartománnyal mélyebbre a hangja.

– Mit? – kérdeztem erőtlenül.

Steven olyan reszelősen köszörülte meg a torkát, hogy legszívesebben lenyomtam volna rajta egy zoknit.

– Nem vagy egyedül? – kérdezte Nick.

– Az nem kifejezés – sóhajtottam.

– Add át anyukádnak az üdvözletemet – nevetett Nick. – Ami meg téged illet… – tette hozzá újra azon a mélyen simogató baritonon –, majd folytatjuk a témát – duruzsolta, és a hangjából ítélve nem hosszas beszélgetésre gondolt. Ami jelen körülmények között nekem csak kedvezett.

– Alig várom.

Steven undorodva fújtatott, amikor letettem. A hóna alatt ökölbe szorított mancsokkal meredt a gyerekülések felett a messzeségbe. Anyám nagy ásítást nyomott el a volán mögött, a tükörben láttam, egyre lustábban pislog.

– A következő pihenőnél állj meg, Susan – szólt oda neki Steven. – Átveszem a vezetést.

– Te nem vezetsz – emlékeztettem.

– Anyukád órák óta nyomja, te meg Veróval napok óta alig alszol. Kimerültek vagytok. Ez így nem biztonságos. – És mielőtt még szóra nyithattam volna a számat, folytatta: – Marylandet elhagytuk, Finn. A szökevény bébiszitterednek sincs mitől paráznia. És egyébként is tankolni kell – dobta fel a döntő érvet, ahogy felbukkant egy benzinkutat jelző tábla.

– Jól van, amíg Vero alszik, vezethetsz kicsit. De szemmel tartalak, ne próbálkozz semmi őrültséggel.

Nem sokkal három után fordultunk be a parkolóba. Vero felemelte a fejét. Delia a szemét dörzsölgette.

– Megérkeztünk? – kérdezte álmosan. Zach nyöszörögni kezdett az ülésében.

– Még nem, itt csak pisilni álltunk meg. És kinyújtóztatjuk kicsit a lábunkat.

Anyám tankolt, Vero kiemelte a gyerekeket az ülésükből. Mi Stevennel szépen kivártuk, hogy mindenki kiszálljon, és csak utolsóként bújtunk elő a hátsó sorból.

Steven kivette anyám kezéből a tankpisztolyt, a másik kezével pedig előhúzta zsebéből a tárcáját.

– Ezt bízzátok csak rám. Megoldom. Ti menjetek be a srácokkal, és egyetek valamit.

Se energiám, se pénzem nem volt, így nem is huzakodtam. A vállamra vetettem a pelenkástáskát, a karomba kaptam Zachet, anyám pedig kézen fogta Deliát, és indultunk a shop felé. Vero belegyalogolt Steven könyökébe, és kis híján kiverte a kezéből a pisztolyt. Amikor mind hallótávolságon kívül értünk, anyám a fülemhez hajolt, és elismerően suttogta:

– Háromszor? Látod? Én egyből tudtam, hogy Nicholas a megfelelő partner.

– Te hallgatóztál, anya?

– Nem tehetek róla – sutyorogta. – Stevent nem lehet nem hallani, és egyébként is unatkoztam. Különben sem kell előttem így zavarba jönnöd. Szerinted nekem soha nem volt egy tisztességes viszonyom sem?

– Igyekszem nem gondolni arra, hogy neked bármilyen viszonyod is volt!

– A fene gondolta, hogy Paul ennyire menő – csóválta a fejét Vero.

– A Viagra csodát tesz. Isten ajándéka. Órákig bírja vele – szűrte anyám a fogai között.

Vero elfojtotta a röhögést.

Ez volt a megfelelő pillanat, hogy felpattintsam a bekészített ginesüveget. Talán nem is baj, hogy Steven felajánlotta, vezet.

– Én csak azt mondom, egy férfit, aki a konyhában és az ágyban egyaránt képes kielégíteni, azt meg kell becsülni, Finlay. Ne hagyd, hogy Steven tönkretegye.

Kitárta az ajtót, és kivárta, hogy Zachkel bevonuljunk. Verót egyből elnyelték a kekszespolcok, mi pedig a két kicsivel behúzódtunk a mellékhelyiségbe. Az agyamra ereszkedett alvásmegvonási homályban sikerült pelust cserélnem Zachen, Deliát a mocskos vécéülőke felett lebegtetve megpisiltetnem, elvégeznem a dolgomat, megmostam mindenkinek a kezét sorban, és a gyerekeknek még egy kis nyalánkságot is beszereztem, mire leesett, hogy Vero nincs is a boltban.

Kisiettem a gyerekekkel a parkolóba. Már messziről láttam, hogy a Buick motorházteteje nyitva, pont eltakarta a motor fölé görnyedő Stevent és Verót, viszont annál jobban hallhattam őket már az üzlet ajtajából is.

– Nagyon is tudom, mit csinálok – lépett hátra Vero csípőre tett kézzel. – Kicsit se hiányzik, hogy a mindentudó macsó szövegeddel gyere nekem, mintha csakis te tudhatnád, hogy kell csekkolni az olajszintet, oké?

Steven letörölte a pálcát, és ingerülten dugta vissza a helyére.

– Ha csak halvány fogalmad is lenne a dolgokról, akkor… auuuu. A fenébe! – üvöltött, mivel a motorháztető a hátára zuhant. Vero elégedett vigyorral leste, ahogy az exem nagy nehezen kivergődik a motortérből, körmei a karjain doboltak. – Ezt direkt csináltad – ordította Steven a tarkóját gyurmászva.

– Nem mondod! Pedig eskü, az előbb mintha épp azt magyaráztad volna, hogy fogalmam sincs arról, amit csinálok.

– Mindenki a kocsiba – rángattam el Verót, mielőtt még verekedéssé fajult volna a balhé. Mi ketten másztunk be leghátulra, Steven és az anyám elhelyezte a gyerekeket, és bekötötte a középső sorban, végül Steven a volán mögé, anyám pedig az anyósülésre huppant. Mielőtt még visszaértünk volna a pályára, ez utóbbi már hátradöntve, a kabátja alatt pihengetett lehunyt szemmel.

Zach szokatlanul elcsendesedett.

Vero a levegőbe szimatolt, arca eltorzult.

Behajoltam a két ülés között, és halkan, nehogy anyát felriasszam, megkértem Stevent:

– Húzd le, légyszi, kicsit az ablakot Zach oldalán.

Rám meredt a visszapillantóban.

– Odakint mínuszok repkednek.

– Csak a következő pihenőig, ahol pelenkát váltunk.

– Még el sem indultunk, az ég szerelmére! Húsz percet töltöttetek a mosdóban.

– Ne kezdd, Steven!

Morogva engedte le pár centivel az ablakot. Összébb húztam magamon a kabátot, mert máris rázott a hideg.

– Anya, Zach ki akarja dugni a takaróját az ablakon! – zendített rá Delia.

– Az árulkodósokat senki se szereti, Delia – figyelmeztette Vero. – Te meg, Zach, ne szórakozz a takaróddal. Ki fog esni – folytatta. A fiam kuncogva húzta tovább a nővérét. Vero rám nézett, egészen halkra fogta a hangerejét, hogy a gyerekek lármája alatt haditanácsot üljünk. – Pár óra, és odaérünk. Mi a terv?

– Kiveszünk egy szobát valahol, elhelyezkedünk, szobaszervizt rendelünk a gyerekeknek, és anyámra hagyjuk őket.

– És mi lesz Depikapitánnyal?

– Stevennek azt mondjuk, kaszinóba megyünk. Ha követne, seperc alatt lerázzuk. Hogy vesszük fel a kapcsolatot Marcóval?

– Azt nyugodtan rám bízhatod – bólintott magabiztosan.

NEGYEDIK FEJEZET

Már bőven besötétedett, amikor végre felbukkant előttünk Atlantic City neonban tündöklő égboltja. Vero ragaszkodott hozzá, hogy az utolsó szakaszra átvegye a volánt, a lába fél téglaként ült a gázpedálon, mert a lehető leggyorsabban oda akart érni, hogy végre megkereshessük Javit. Anyám kihúzta magát az ülésen, buzgón olvasgatta a menő üzletek fényreklámjait a város körüli outleteken, majd ahogy beljebb értünk a városba, a nagy kaszinók feliratait az Atlantic Avenue-n: ott ragyogott a Caesars, a Tropicana és a Hard Rock egymás mellett.

Anyám északi irányba mutatott előrenyújtott kézzel, ahol a magas égre az Ocean Casino Resort karcsú üvegsziluettje rajzolódott.

– Úgy tudom, az ott nagyon kellemes hely.

Vero azonban délre fordult a sugárúton, átrepültünk pár kereszteződésen a sárgán, és a Tropicana árnyékában megbújó, lepukkant pár emeletes épület előtt parkolt le. A neonreklám szerint megérkeztünk a Royal Flush szállodába és kaszinóba. A bejárat feletti csiricsáré, olcsó szobákkal és kábeltévével kecsegtető fényreklámban némelyik izzó pislákolva halódott.

– Ez jó lesz – közölte, amikor a motel előtt kinyitotta a kocsiajtót. – Úgy tudom, itt klassz a kaja. – A motort le sem állítva kipattant az úttestre. – Várjatok meg itt – szólt vissza határozottan –, kerítek szobákat.

– Ez egy trágyadomb – meredt ki az ablakon Steven.

– Ez alapvetően Vero és Finlay nyaralása – dermedt meg anyám arca. – Ha ők itt szeretnének megszállni, akkor itt szállunk meg. – A tekintete keresztüldöfte a volt férjemet a visszapillantón keresztül. – De ha akarsz, nyugodtan kereshetsz magadnak másik helyet.

Steven karba tette a kezét, és hátrahanyatlott az ülésen.

Vero pár perccel később két kis borítékkal tért vissza. Anyám kezébe nyomta őket, ő maga pedig visszaült a volán mögé.

– Pont volt még két egybenyitható szobájuk. Susan alszik a srácokkal az egyikben, mi pedig Finlay-vel a másikban.

– És velem mi lesz? – csattant Steven hangja.

Vero megrántotta a vállát.

– Esetleg próbáld meg ott – bökött a néhány épülettel távolabb fényeskedő Tropicana feliratra.

– Kizárt! Egy szállodában lakunk, és pont. Én Finlay-vel meg a gyerekekkel megyek az egyik szobába, ti ketten pedig a másikba.

Anyám hátrafordult az ülésén.

– Azt már nem. Steven alszik a gyerekekkel, és mi hárman, lányok együtt. És pont – közölte megfellebbezhetetlenül. Vero a tükörben elkapta a pillantásomat, de egyetlen hang nélkül sebességbe kapcsolt, és mentünk a szálloda parkolójába. Anyám nagy levegőt vett, és szélesen elmosolyodott. – Buli lesz! Csajos hétvége, pont, ahogy beszéltük. Milyen izgalmas!

Steven fél kézzel a bőröndöt manőverezte be a Royal Flushba, a másikban az álmos Deliát cipelte. Nekem jutott a pelenkástáska és Zach, aki épp csak egy kukkantást vetett a lobbi csicsás fényeire, és aludt is vissza a vállamon, az új takarójába fészkelve magát. Anyám a legutolsó megállónk alkalmával – amikor beszereztük Zachnek az új takarót – a Walmartban zsákmányolt ruhákkal, pizsamával és alapapróságokkal megpakolt szatyrokat szorongatta, Vero pedig a mi bőröndünket és a gyerekek Dóra, a felfedező gurulós pakkját kormányozta be egyenesen a lifthez, majd a szobáinkhoz.

Életemben nem örültem még ennyire ágynak.

Vero arccal zuhant rá a sajátjára, míg én kinyitottam a két szoba közötti átjáró ajtót. Egy kislámpát hagytunk csak égve a gyerekeknek, őket szépen elhelyeztük az egyik ágyban, álmukban húztuk le a cipőjüket, és nyakig betakartuk őket.

A pelenkástáskát a poggyászuk mellé dobtam a padlóra.

– Amire éjjel szükséged lehet, azt itt megtalálod – súgtam Stevennek. – Van benne elég pelenka, popsitörlő, Delia vitaminjai és Zach allergiagyógyszere, ha eldugulna a kis orra. Van gabonapehely, mogyoróvajas keksz és gyümölcslé, ha esetleg megéheznének. És tiszta ruhák, hogy reggel átöltöztethesd őket – részleteztem. Bármibe keveredett is, idáig biztosan nem követte a baj.

– Várj – kapta el a karomat, ahogy indultam volna a saját szobánkba. Maga felé fordított, a tekintetemet kereste. – Tényleg olyan nagy dráma lenne, ha velem… ha velünk, a családoddal kellene egy szobában töltened az éjszakát?

– Komolyan érdekel a válaszom?

Az tény, hogy a gyerekek örök életünkre összekötnek kettőnket, de soha többé nem lehetünk már olyan értelemben egy család, ahogyan ő szeretné. Olyan család, akik közös nyaralásokra járnak, és egy ágyban alszanak. Akik a nézeteltéréseiket és sérelmeiket fényesen csillogó, új bútorok alá seprik, nehogy véletlenül beléjük botoljanak.

– Én csak…

– Nickkel alakul köztünk valami – mondtam bele egyenesen az arcába, mert az kevés, hogy elkapott kéziratsorok célozgatásaiból és beszélgetésfoszlányokból gyanít valamit. Az én számból kellett hallania, hogy végre kiverje a fejéből a buta ötleteit házassági tanácsadásról meg az újrakezdés lehetőségeiről. Amit tönkretett, már nem lehet megjavítani. – Most lefekszem. Reggel találkozunk.

Magunkra csuktam az ajtót. Vero arccal a párnában, kabátban és edzőcipőben aludt, ahogy belépett a szobába, és végigzuhant az ágyon. Az olvasólámpáját se kapcsolta le. Útközben csak percekre hunyta le a szemét, mintha azzal is jobban haladnánk, hogy ő folyamatosan szuggerálja az úttestet, talán gyorsabban gurul alattunk. A magam részéről örültem, hogy a vége felé sikerült valamicskét szundikálnom.

Előbányásztam a laptopomat, felkapcsolódtam a helyi wifire, gyors levelet pötyögtem Sylviának, és már csatoltam is az átírt kéziratot. Elküldve, kész, ennyivel is kevesebb a gond. Ment is vissza a gépem a táskába. És akkor a kezembe akadt a papír Steven jegyzetfüzetéből, amit Vero tépett ki reggel.

Szétsimogattam, és a lámpa fényében bogarászni kezdtem. Nehezen olvasható megjegyzések sorakoztak a margón, különös jelek, valamiféle gyorsírás, egy csomó rövidítés, kezdőbetűk és számkombinációk, talán dátumok, nem tudom. A nevek nem tűntek ismerősnek, az összegek ragadták meg a figyelmemet – hatalmas, kerek tételek dollárban, és egytől egyig a befizetés oszlopban.

Kinyílt a fürdőszobaajtó, én pedig sietősen összehajtottam és eldugtam a papírt. Centivel sem jutottam beljebb, változatlanul nem értettem egy mukkot sem Steven jegyzeteiből. Anyám frissen mosott arccal, flanelpizsamában – amelyen még ott fityegett az árcédula – intett a háta mögé, a fürdőre.

– Mehetsz is. Addig felhívom a nővéredet. Még nincs túl késő.

Elhelyezkedett a másik ágyban, elrendezte az ölében a takarót, kényelmesen megtámasztotta az ágytámlán a hátát, és hunyorogva kezdett bütykölni a telefonján, én pedig fogtam a neszesszeremet, és bezárkóztam a fürdőbe.

A csukott ajtón keresztül hallgattam a halk beszélgetést, a hézagokat könnyűszerrel kitöltötte az agyam: nem, apu nem felejtette el bevenni a gyógyszereit. Igen, Georgia megtalálta a fagyasztóban a fasírtot. Igen, holnap reggel elviszi kontrollra aput. Nem, nem maradunk sokáig, csak pár napig, míg kipihenem az elmúlt időszak felfordulását, és összeszedem magamat. Nem, apu semmiképpen se vegyen be egy szemet sem abból a kék tablettából, míg anyu haza nem ér.

A maradékot már nem követtem, mert végre alkalmam nyílt átnézni az üzeneteket, melyeket Nick hagyott a nap folyamán. Az ujjam bizonytalanul remegett a kijelző felett, de túl későre járt, mindkettőnknek aludnunk kellene végre.

A csaptól távol biztonságba helyeztem a mobilt, és hideg vízzel alaposan megmosakodtam, megtörölköztem. Mielőtt kiosontam a fürdőből, hallgatóztam kicsit, de nagy volt a csendesség. Lábujjhegyen kerültem meg anyám ágyát, az arcán ott díszelgett a szemmaszk, amit mindenképpen meg kellett vennie. A fülében élénknarancs füldugó. Felráztam Verót. Egyből felült, megdörzsölte a szemét.

Nagy sóhajjal kászálódott ki az ágyból, a komódról elemelte a szobakulcsot, a farmerja zsebébe dugta, én pedig a szállodai jegyzettömbre sietős levélkét firkantottam anyámnak:

Nem tudtunk aludni. Lementünk Veróval a kaszinóba. Majd jövünk.

Remélhetőleg az összes ujjunkkal és lábujjunkkal együtt. És még inkább Javival.

– Pontosan hogy is lesz ez? – kérdeztem, amint kinyílt a lift ajtaja.

– Gondolom, ahogy a múltkor is. Valamelyik teremfelügyelő a Tropicanában kifigyelte, hogy nyerésben vagyok, és egy idő után félrevont, ha szükségem volna egy kis kápéra, hogy nagy tétben játsszak, akkor ugorjak át a Royal Flushba, és keressem Rickyt, az inast. Ha Marcót érdekli az ügylet, akkor Ricky megszervezi a találkát.

– Nem kopoghatnánk egyszerűen be Marco irodájába?

– Ha tudnánk, hogy hol van. – Elhaladtunk a recepció előtt a forgóajtó felé. – Marco a nagy szállodák között váltogatja a találkahelyeit. Még Rickynek sincs fogalma, épp merre jár, amíg le nem szervez vele egy találkozót.

A portásasztalkán egy ezüstcsengő állt. Vero lendületes pofont kent le neki. Londiner öltött testet a semmiből, és már el is némította tenyerével a lármát, egy gyors mozdulattal rántotta be a holmit a pult alá.

– Neked aztán van vér a pucádban, hogy idejössz – jegyezte meg halkan. – Olyan nincs, hogy átveszel két lepedőt Marco Toscanótól, és utána köddé válsz. Nagy szarban hagytál. Én kezeskedtem érted.

– Ja, hát akkor ez a szerencsenapod, mert lám-lám, itt vagyok – pöckölte meg a fiú névtábláját Vero. – Hívd fel, rajta.

– Egy fenét. Szuper állást buktam miattad. Hülye lennék másodszor is a hurokba dugni a nyakamat érted.

– Én meg azt mondom, hogy akkor vagy hülye, ha nem dugod. Mert ez itt a zsebemben, barátom – szorította ökölbe a kezét Vero a zsebében –, egy tizenkettő-nyolcvannégyes Glock, és kicsit se félek használni.

– Tizenkettő-nyolcvannégyes? – ráncolta a homlokát Ricky az ujj formájú dudor láttán. – Olyan van egyáltalán?

– Nincs – tátogtam Verónak.

– Még szép, hogy van – nyomta bele erőteljesen Vero a londiner oldalába, aki ettől akkorát ugrott, mint egy szöcske. – Markold meg azt a rohadt telót.

Összeszorítottam a számat. Ricky körbekémlelt a lobbiban, de a liftből részegen előtántorgó legénybúcsús társaság egy tagjának sem tűnt fel, hogy a feje fölé emeli a két kezét.

– Figyelj már – hebegte –, ez nem így megy. Még ha akarnám, sem olyan egyszerű. A hálaadási köddé válós produkciódat a mellékesem bánta. Marco leépített. Az nem adja, hogy szépen elfogadsz kétszázezer dolcsit egy ilyen Marco-formátumtól, aztán amikor bebukod a nagyasztalnál, egyszerűen olajra lépsz. Azt mondta, rossz emberismerő vagyok, ha egyszer én ajánlottalak be nála. Amióta dobbantottál, nekem fel se veszi. Egyből rögzítőre kapcsol – rázta meg előttünk a mobilját.

Vero kirántotta a kezét a zsebéből, és elkapta a telót.

– Ide vele!

– Na ugye – vigyorodott el Ricky –, tudtam én, hogy nincs nálad…

Vero gyors mozdulattal széttárta az ujjait, és kettőt Ricky szemébe döfött. A tag felsikkantott, közben Vero kicsavarta a markából a mobilt, és már ki is kereste Marco számát, indította a hívást. Kihangosította. Tényleg egyből rögzítőre kapcsolt, Ricky nem kamuzott. A hangjelzés után Vero hagyott egy üzenetet.

– Kerestél, elkaptál. Itt vagyok, seggfej. Nálad van valami, ami az enyém. Tárgyaljunk. Tudod, hol találsz.

– Tárgyaljunk? – sziszegte Ricky könnyes szemét dörzsölgetve, miután Vero befejezte a hívást. – Mégis kinek képzeled te magad? Jack Sparrow-nak? Te volnál a Karib-tenger kalóza?

Vero erővel a gyomrába vágta a mobilját. A londiner felhördült. Vero kivárt egy ütemet, a körmeit tanulmányozta, majd foghegyről odaszúrta:

– Válaszolj neki.

– Mire válaszoljak… nem is… – Megrezdült a telefon, és a srác szeme alaposan elkerekedett, ahogy a kijelzőn felvillanó üzenetre pillantott.

– Szóval? – csettintett Ricky arca előtt Vero. – Mit ír?

Ricky a gallérját kezdte igazgatni egy ujjával, mintha hirtelen nyomná az ádámcsutkáját, miközben zsebre vágta a telóját, és indult a kijárat felé. Kiállt a járdaszegélyre, egy éleset füttyentett, és már fékezett is csikorgó gumikkal egy taxis előttünk. Ricky az ablakon behajolt a sofőrhöz, megadta a címet.

– Hová megyünk? – kérdezte Vero, amikor kinyitotta nekünk a hátsó ajtót.

– Találkozóra vágytál. Hát tessék, megkaptad. Szálljatok be.

ÖTÖDIK FEJEZET

Félhomályos sarkon álltunk meg. Hiába tekergettem a nyakamat, az utcatábláról lekoptak a betűk, megette a feliratot a rozsda és a kosz. A kátyús, gyom verte járdára düledező házak vetettek árnyékot.

– Pereg az óra – szólt hátra a fogai között a taxis, miután sem Vero, sem én nem siettünk kiszállni. A nevezett szerkezetre pillantottam, el se lett indítva. Marco Toscanónak ebben a városban minden sötét sarkon akadnak barátai.

– Itt nem szállunk ki – jelentettem ki határozottan. – Vigyen vissza bennünket a Royal Flushba.

Vagy bárhová, mint hogy a bedeszkázott ablakú, félig leszakadt erkélyű romhalmaz közelébe menjünk. A ház alsó szintje félig besüllyedt a járdába, mintha évszázados létezését végleg elunva fél lábbal már belerogyott volna a saját sírjába.

A taxis üresbe kapcsolt.

– Mr. Toscano nem szereti, ha megváratják. Az oldalsó ajtón jutnak be – intett a két szélső ház közötti sikátorra.

– Maga még egy gengszterfilmet se látott? Híreket se hallgat? – hebegte Vero.

A taxis karja hátralendült a két ülés között. Halkan kattant a pisztoly kakasa.

– Kifelé – szegezte ránk a fegyvert.

– Jó, jó, csak ne olyan hevesen! – szólt rá Vero, aztán kislisszoltunk a kocsiból.

Kihessegettem a kipufogófüstöt a képemből, megeredtek a könnyeim is, amilyen nagy gázzal elporzott a taxi. Ott maradtunk isten tudja, hol, a semmi fenekén.

– Szuper. És most?

– Keményen rájuk rontunk, mert kemények vagyunk, és felszólítjuk őket, hogy adják át Javit.

– Nem vagyunk kemények. Én kétgyerekes anyuka vagyok. Te meg bébiszitter.

– De a rendőr-akadémiáról jövünk. Egy hetet töltöttünk ott.

– Attól még nem tudjuk, hogy kell terroristákkal tárgyalni! – iramodtam utána. A hangom ide-oda verődött a kőfalak és kartonablakok erdején. Mielőtt még elérte volna a pinceajtó kis rézkilincsét a keze, elkaptam a csuklóját. – Nem mehetünk oda be, Vero! – tiltakoztam suttogva. – Tudod, mi történik az olyan nőkkel, akik félelmetes alagsorokba merészkednek? Meggyilkolják őket! Az olyan nőket, akik félelmetes alagsorokba merészkednek, megölik. És nem azért éltem túl, amikor Feliks Zhirov bunkói rám lőttek, hogy Atlantic City egy félelmetes alagsorában valami uzsorás cápa megfojtson.

– Lehet, hogy Javi idebent van, Finlay.

– Akkor se jó ötlet…

– Ahogy az se, ha most itt hagyjuk – perdült felém Vero. – És tudod, miért nem? – suttogta villámló szemmel. – Mert amikor hatévesen egy iskolai kiránduláson Six Flagsnél elveszítettem az osztályomat, tippelj, ki talált meg? Javi – sziszegte. – És amikor nyolcévesen elszöktem otthonról, mert anyám nem engedte, hogy a születésnapi ottalvós buliban megnézzek egy tizenhárom éven felülieknek szóló filmet, és én úgy döntöttem, világgá megyek, és attól kezdve a parkban fogok élni egyedül, csakhogy közben rám sötétedett, és én beparáztam, hazamenni se mertem, akkor tudod, ki talált meg a sötétben, a fák között sírdogálva, és vitt haza? Javi – darálta, mint akiben végleg átszakadt az emlékek gátja, és most minden a felszínre tör. – És amikor kilencedikben a birkózócsapat egyik tagja azt mondta, szívesen hazavisz a verdáján, de aztán inkább megállt a parknál, és tapizni kezdett, akkor tudod, ki követett bennünket a tízsebességes bringáján, rángatta ki a seggfejet a kocsijából, és gondoskodott róla, hogy a görény egy életre megbánjon mindent tízszeresen is? Javi. Szóval, ha te nem akarsz bejönni a félelmetes alagsorba, nem gond, én megértem, Finlay, és nem is kényszerítelek. De ha csak egy kis esély is van arra, hogy Javit odabent találom, akkor nekem be kell mennem érte.

– Oké – nyögtem, és lenyeltem a gombócot. Nem kerülte el a figyelmemet, hogy soha még ennyit nem beszélt a srácról, ahogyan az sem, hogy az érzelmei iránta jóval árnyaltabbak és intenzívebbek, mint eddig mutatta. – Oké, bemegyünk. De ha szigszalagot vagy kínzóeszközöket látok odabent, egyből hívom a zsarukat.

Bólintott.

Vállvetve fordultunk a ház felé, megacéloztuk az idegeinket, és a kilincsre tette a kezét.

Elszámolt háromig, és kinyitotta. Bekukkantottunk.

Hívogató sárgás fény pászmája vetült a lábunkra. A lépcsőn halk beszélgetés, borospoharak és evőeszköz csilingelése kúszott fel az enyhén fokhagymaillatú levegőben.

– Homár általi halál? – vonta fel Vero a szemöldökét.

Lefelé szimatoltam, a gyomrom kordult egyet.

– Jól van, akkor lemegyünk a félelmetes alagsorba… kizárólag Javi miatt – tettem hozzá a pontosság kedvéért.

Mobillal a kézben indultam Vero nyomában, aki lassan kitárta a pinceajtót, és lábujjhegyen, a nyakát behúzva, nehogy az alacsony ajtókeretbe üsse a fejét, beóvakodott. Keskeny lépcső indult lefelé, a vörös szőnyeg cseppnyi fordulóra vitt, így nem láthattuk, mi vár ránk odalent. A halk csevegés hátterében Frank Sinatra dúdolt diszkréten, alkalomadtán nevetés harsant. A lambériás falat bekeretezett fotók díszítették végig mindkét oldalon, a legtöbb dedikált. Az egyiken majdnem biztosan Beyoncét láttam.

A lépcső aljában keményített gallérú fehér ingben egy férfi fogadott bennünket, ahogy leóvakodtunk.

– Mr. Toscano már várja önöket. – Intett, hogy bújjunk beljebb.

Körbenéztem az alacsony helyiségben. Terítős asztalok mindenfelé, szinte az összes szék foglalt, olasz ételek telt, mennyei illata nehezült a kiöltözött férfiakra és gondosan befésült nőkre, akik kifinomultan tekergették a spagettit a villájukra.

Nagydarab, pattanásig feszülő szmokingos férfi csettintett a főpincérnek, aki az asztalához kísért bennünket, előzékenyen kihúzta nekünk a férfival szemközti két széket, és hellyel kínált. Egy közeli asztalnál fiatalabb férfi üldögélt magában, a szemét le nem vette volna rólunk, ahogy elhelyezkedtünk, a szájában elgondolkodva forgatta a fokhagymás pirítóst. Zavarba ejtően ismerősnek éreztem, de képtelen voltam elhelyezni, egészen addig, míg vissza nem fordult a tányérjához, és meg nem láttam a profilból… a sasorrát, állán a borostát, a magas, enyhén kopaszodó homlokát. A lopakodó fényképész volt, akit Ramón műhelyénél szúrtunk ki Veróval néhány napja, az, amelyiknek a nyomába eredtünk a kölcsönvett rendőrautóval. Ez nyitott ránk tüzet az Audijából, szorított le bennünket a mezőre, és hajtott el. Nem is derült eddig fény a kilétére, csak annyit tudtunk megállapítani a rendszámából, hogy New Jersey-ből jött.