ELENA HELL

SISI

Az árulás

Elena Hell korábbi könyve az Open Books gondozásában
Sisi – Elátkozott eljegyzés (Robert Krauséval)

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Elena Hell: Sisi – Verlagen und Verrat,
Rowohlt Verlag GmbH, Hamburg, 2022.

Copyright © 2022 by Rowohlt Verlag GmbH, Hamburg

© RTL Television 2022, vermarktet durch Ad Alliance GmbH.

Hungarian edition © Open Books, 2023

Hungarian translation © Szabó Zsuzsa, 2023

Fordította Szabó Zsuzsa

Borítótervezés Hafen Werbeagentur, Hamburg

Borítóillusztráció RTL/Benno Kraehahn

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztette Vereckei Andrea

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Tördelő Leiszter Attila

Elektronikus formátum Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-077-4

Bár a könyvben szereplő személyek, helyszínek és cselekmények egy része a valóságban is létezett, illetve megtörtént, a regény nagyrészt a képzelet szüleménye.

PROLÓGUS

– Mire vársz már?

Ferenc a pisztolya agyát markolászta. Az ezüstberakásos sima diófa átforrósodott a kezében. Bár a hidegtől a lehelete az orra előtt apró felhőkként gomolygott, mégis attól félt, hogy a fegyver kicsúszik izzadt tenyeréből. Mindez a tisztjelöltek előtt, akik, miként azt a szabályzat előírta, mögötte sorakoztak fel. Minden egyes rezzenését és lélegzetvételét figyelték.

Grünne bátran állta a próbát. Vörös szeme alatt mély árkok húzódtak az átvirrasztott éjszaka után. Két karja élettelenül lógott az oldalán, csupán remegő ujjai árulták el halálfélelmét.

Ferenc összepréselte az ajkát, és lázasan töprengett, hogyan tudná megkerülni a parancsot úgy, hogy ne kelljen közvetlenül megtagadnia. A tüdeje még mindig égett a maró füsttől, melyet az éjszaka folyamán belélegzett, és a haja alighanem hasonlóan csapzott lehetett, mint Grünnéé, aki kimentette őt a lángokból.

– Gyerünk már! – morgott rá Coronini-Cronberg gróf, aki ezen az éjszakán a katonai felettese volt, miközben türelmetlenül egyik lábáról a másikra állt.

– De hiszen megmentett! – nyögte ki Ferenc remegő hangon.

– Megtagadott egy parancsot! – sziszegte az őrnagy, majd odacsörtetett Grünnéhez, megragadta a vállát, és durván térdre kényszerítette. Ferenc már a nyers erőszak láttán szúró fájdalmat érzett. Kétségbeesetten kereste Grünne pillantását, mintha a barátja feleletet tudna adni a kérdésére. A derengő hajnal fényében látta Grünne szemének színét is, csapzott, szőke fürtjeit, amelyek portól ragacsosan keretezték sápadt arcát, a nyakát és arcát mindenütt elborító, hamutól és koromtól sötétlő ujjnyomokat.

– Mindegy, hogy barát vagy ellenség, a háborúban nincs fontosabb, mint a feljebbvalóknak, az altábornagynak, a tábornoknak, a császárnak, való abszolút engedelmesség – Coronini-Cronberg szinte kárörvendőn fordult Ferenchez. – Hiszen az akarsz lenni, vagy nem? – Az őrnagy beható tekintettel méregette: – Császár.

Ferenc ajka megremegett. És bár minden erejével küzdött ellene, érezte, ahogy a szemét elfutja a könny. A többiek csúnyán ki fogják nevetni a háta mögött. Ennek ellenére Ferenc leeresztette a fegyvert.

– Lőj már! – ordított rá a parancsnok, mire Ferenc összerezzent. – Ez parancs! – Coronini-Cronberg odalépett hozzá, megragadta kormos egyenruhája gallérját, és olyan erősen megrázta, hogy Ferencnek kihullott a kezéből a fegyver. Néhány varjú károgva felröppent az egyik tölgyfáról, majd pár pillanattal később ismét visszaereszkedtek a kopár ágakra. A madarak árnya sötéten rajzolódott a horizontra a növekvő hajnalpírban. Olyan volt, mintha a varjak szénfekete szemén keresztül az édesanyja, Zsófia főhercegné is végignézte volna megaláztatását, aki azért tartotta oly nagyra épp ezeket a madarakat, mert a hierarchiához való merev ragaszkodásuk erőt kölcsönzött csapatuknak.

Hirtelen engedett a nyakát szorító kéz. Ferenc hátratántorodott. Lélegzet-visszafojtva figyelte, ahogy az őrnagy felveszi a pisztolyt a jeges földről, és újból a kezébe nyomja:

– Lelőni! – ordította. – Azonnal!

Remegő kézzel felemelte a fegyvert, és célzott. Érezte, ahogy a könnyei végigfolynak az arcán. Nem akart engedelmeskedni a parancsnak, nem akarta ezt a fiút megölni, aki annyival bátrabb volt nála. Ugyanakkor a hátában érezte a tisztjelöltek tekintetét, odafentről a varjak átható tekintete pedig mintha tűvel szurkálta volna a testét. Akár egy gyáva alak, visszariadt a tűztől. Köhögve és fuldokolva hátrált a falhoz. Mi van, ha nem lesz képes az anyja reményeit valóra váltani? Soha. Mi van, ha nem ő a megfelelő személy arra, hogy kielégítse az anyja becsvágyát? Mereven és zsibbadtan, mintha nem is a testéhez tartozna, mutatóujjával kitapogatta a ravaszt. Amikor megtalálta, rátette az ujját a hűvös fémre.

Az őrnagy ordító szavai egyre csak zúdultak rá, ám az értelmük nyúlós péppé vált, és már csak Grünne arcát és rémülettől tágra nyílt szemét látta. Ezek a szemek pedig mintha magukba akarták volna szippantani, miként a Duna sötétzöld vizének veszélyes örvényei, melyekre az édesanyja minden sétájuk alkalmával újra és újra figyelmeztette. Vonzották a mélybe, akárcsak a Herzogstand és Heimgarten csúcsai közötti sziklás szakadék. És ekkor meghúzta a ravaszt.

Olyan érzés volt, mintha a vére hirtelen a lábába tódult volna. Egyik pillanatról a másikra bénító üresség támadt benne, egyszerre érzett kábultságot, félelmet, és emelkedett el onnan. El a gyakorlótértől, el Grünnétől. El ettől a parancstól, el önmagától. Mintha megállt volna az idő, látta, ahogyan a pisztoly torkolatából kicsapó tűz felvillan a hajnali szürkületben. Egészen messziről hallotta, ahogy a varjak riadt szárnycsapkodása közt elhal a lövés hangja a tágas gyakorlótér fölött. A fekete madarak durva rikácsolása, ijedt röptük és a tettétől rátörő rosszullét teljesen elvette a tájékozódó képességét. Fent és lent. Balra és jobbra. Amit tett, felülmúlta minden addigi képzeletét önmagáról, arról, hogy ő, Ferenc mire képes. A gyomra olyan erővel rándult görcsbe, hogy összegörnyedt tőle, és öklendezni kezdett. De csak keserű epe marta a torkát. A könnyeitől nem látott, és már épp a földre zuhant volna, amikor egy vállveregetés kirántotta nyomorult állapotából. Levegő után kapkodott.

– Jól csinálta! – dicsérte meg az őrnagy, és a kezét nyújtotta feléje.

Húsos tenyerén ott aranylott egy mogyoró nagyságú golyó. Ferenc a lövedékre bámult, képtelen volt utánanyúlni, csak érezte, hogy valami meleg csorog végig a lába szárán.

Grünne halálsápadtan ott térdelt előtte. Egész teste remegett, összekoccantak a fogai, de sértetlennek tűnt. Az őrnagy elkapta Ferenc karját, durván a kezébe nyomta a golyót, majd összecsukta a kezét.

– Mindig az önök parancsnokának szava a legfőbb parancs – süvöltötte az ott lévők feje fölött. – Az ő szava megfellebbezhetetlen, övé a döntés, nincs ellene apelláta. Minél előbb megtanulják, annál többre vihetik.

ELSŐ RÉSZ

CSAK SZERESS…

Hűvös fuvallat csapta meg Sisit, belekapott hálóinge finom anyagába. Ferenc közben elhúzta a vörös selyemdamaszt függönyöket és kinyitotta a magas franciaablakot. A fehér egyenruha markáns szabása, az állig begombolt felső és a merev állógallér zord külsőt kölcsönözött neki. Sisi megborzongott, amikor a férfi megfordult, és ránézett. Az érzés, hogy végre az övé lehet, és testestül-lelkestül megajándékozhatja a szerelmével, távolabb állt tőle, mint valaha.

Az égen már ragyogtak az első csillagok, és a lágy szélben susogtak a levelek a Hofburg szabályosra nyírt fáin és bokrain. Semmi sem emlékeztetett már a tömegre, amely délután még ott tolongott, hogy a császári pár első nyilvános megjelenését figyelemmel kísérje. Ferencnek ez volt az első hivatalos fellépése a megjátszott elhálás, a mézeshetek és a josefstadti gyakorlótéren történt fiaskó után.

Sisi görcsösen markolta az arany gyertyatartót, a lobogó gyertya lágy fénye megvilágította a császár komor arcát. A lány ugyan keményen eltökélte, hogy ezentúl mindent úgy csinál majd, ahogy azt egy császárnétól elvárják: folyamatosan mosolyog, és csupán betanult fordulatokat mond, és a protokoll szerinti előírt mozdulatokat tesz, nem így történt. És ezzel alighanem ugyanúgy feldühítette Ferencet, mint amikor a tábornokok, a sereg és a népe előtt nyilvánosan ellenkezett vele.

Ferenc összeszorított ajakkal, némán bámult rá. Bár két lépésre állt tőle, mégis szinte újra érezte a férfi kemény szorítását a csuklóján. Pusztán attól, hogy eszébe jutott a lüktető fájdalom, amelyet tegnap Ferenc okozott neki, hevesebben vert a szíve, és még erősebben markolta az arany gyertyatartót, mintha képes lett volna erőt meríteni belőle. Meg volt győződve arról, hogy a férfi is rettenetesen mérges rá amiatt, hogy minden figyelmeztetés és elhatározás ellenére megszólalt a fogadáson őelőtte, és arra bátorította a magyar nemest, hogy adja elő kérelmét a császárnak.

– Mindent jól csináltál – mondta ekkor váratlanul Ferenc, mintha olvasott volna a gondolataiban. – Jobban, mint én valaha is csináltam volna…

Sisinek időre volt szüksége, hogy felfogja a hallottakat, meglepetésében eltátotta a száját. Ferenc nem mérges rá? Nem csalódott benne? De ha nem a düh az, ami elszakítja tőle, akkor mi lehet az? A férfi acélkék szeme sejtelmesen csillogott. Fények és árnyak játszottak fekete pupillája körül. Ez a ragyogás Sisit a Starnbergi-tó mélyére emlékeztette, ahol ott táncoltak a vízen átszűrődő napsugarak. Mit nem adott volna érte, ha képes lett volna alámerülni a férfi gondolataiban, akár a számára oly kedves tó hullámaiban, és odalent kézen foghatta volna őt, hogy felhúzza a felszínre! Jól tudta azonban, hogy képtelen rá, hiszen túl sok minden történt az elmúlt napokban, ami éket vert közéjük.

– Ha szeretnél ma is egyedül aludni… – Sisi hangja elcsuklott. A gondolatra, hogy Ferenc megint más nőkkel osztja meg az ágyát, akár egy szoros fűzőtől, elszorult a lélegzete.

Érezte, hogy gombóc nő a torkába, miután a férfi bólintott, és elindult a háló aranyozott ajtaja felé. Akkor ez minden, amit a házasságától várhat? Az unalmas egymás mellett élést, fogolyként bezárva a letűnt századok fojtott levegőjét árasztó Hofburgba, a szíve pedig szép lassan kihűl, miközben talmi külsőségek veszik körül? Ő többet akart az élettől. Szerette volna megtapasztalni az elevenséget, a szenvedélyt, amiről Fanny mesélt neki, és amelyet Ferenc más nőkkel osztott meg, nem vele. Egy pillanatra felvillant a szeme előtt barátnője kihívó tekintete, a zöld fejkötő alól pimaszul előkunkorodó, vöröses hajfürtjei. Látta Fannyt, amint feléje nyújtja a kezét a benne lapuló kis cédulával, miközben a tömeg majd elsodorja őt. Elszántan átverekedte magát a kordonig, egészen közel hozzá, és ha most nem is lehetett mellette, az emléke erőt és önbizalmat öntött belé.

Alig tett Ferenc egy lépést az ajtó felé, Sisi kinyújtotta utána a kezét, és ujjait lágyan, mégis elszántan a férfi keze köré kulcsolta. Ferenc meleg, érdes tenyere most ott feküdt apró kezében.

– Kérlek, szeress engem! – súgta neki halkan, majd visszatartotta a lélegzetét. Minden bátorságára szüksége volt, hogy kimondja e szavakat. Most azonban, hogy kimondta, magabiztosabb lett. Megigézve figyelte, ahogy a férje feléje fordul, és hirtelen úgy érezte, vad kétségbeesést lát a szemében. Ferenc mintha ellenkezni akart volna, de nem jött ki hang a torkán. „Bécsben, az udvarnál nem lesz könnyű a helyzete”, visszhangzott a fejében, amit a férfi az eljegyzésük után, a tónál mondott neki, mielőtt a hajába tűzte a tiarát. „Attól tartok, ez rám is vonatkozik”, tette hozzá még rejtélyesen. Bár Sisi továbbra sem tudta, mi tarthatja vissza a férjét attól, hogy a karjába zárja őt, de már készen állt rá, hogy szembenézzen vele.

– Csak szeress… – súgta oda neki újra, kezét óvatosan a férfi hullámzó mellkasára téve. Ferenc hosszan nézte, anélkül hogy megérintette volna. Sisi vadul töprengett, vajon mivel viaskodhat a férje ily elszántan. Mi tartja vissza? Megpróbálta a szeméből kiolvasni a választ. Ott kellett rejtőznie az oknak valahol a lelke legmélyén.

– Csak szeress! – Sisi a tenyerén érezte Ferenc felgyorsult szívverését, amely aztán benne lüktetett ugyanolyan ritmusban tovább.

Amikor a férfi újra ráemelte a tekintetét, a szemében féktelen vágy csillant. Zihálva vette a levegőt, a mellkasa fel-le járt. Sisi megborzongott a zabolátlan erő láttán.

Ajka izgatottan szétnyílt. Ferenc mohón rátapasztotta száját az övére, és egy rántással letépte a testéről a hálóinget. Nem törődve az égő gyertyával, melyet Sisi még mindig a kezében tartott, megragadta, és olyan erővel szorította magához, hogy a lány majdnem elveszítette az egyensúlyát. Kapaszkodó után kutatott, de közben a férfi telt ajkainak édes ízétől megborzongott a teste. Amilyen váratlanul vetette rá magát a férfi, ugyanolyan hirtelen bontakozott ki az ölelésből, és tolta el magától a lányt szelíden. Kivette a kezéből a gyertyatartót, és óvatosan letette a földre, majd váratlan gyengédséggel ismét a karjába zárta. Miközben finoman harapdálta a nyakát, és simogatta a vállát, Sisiben már-már elviselhetetlenné fokozódott a feszültség és izgatott borzongás. Nem tudta képes lesz-e megbirkózni azzal, ami vár rá. Azzal, amit Ferenc már oly sok nővel megosztott, csak vele nem. Felhevülten hagyta, hogy a férfi a kezét az egyenruhája gallérjához húzza. Remegő kézzel bújtatta ki egymás után a gombokat, és hámozta le Ferencről a merev ruhadarabot. Az uniformis alól puha pamuting tűnt elő, ezt Ferenc egyetlen rántással letépte magáról. Gombok potyogtak a szélrózsa minden irányába, hangos koppanással pattogtak végig a parkettán. Sisi egyik része szerette volna, ha a gombokkal együtt ő maga is elszökhetett volna az elől, ami várt rá. De erőt vett magán. Ferenc épp zihálva húzta le magáról a skarlátvörös nadrágot, majd kézen fogva a széles franciaágyhoz vezette a lányt. A hátára fektette a hófehér lepedőn, aztán fölébe tornyosult, mint egy vadállat, miután leterítette áldozatát. Szemében féktelen vágy tükröződött, végül teljes súlyával ráfeküdt. Sisi azonnal megérezte a férfi merev hímtagját az altestén, és a félelemtől elszorult a torka. Eszébe jutottak az erotikus kártyák, melyeket Nené mutatott neki Possenhofban, majd felrémlett benne az összekötött lábú, nyerítő kanca sötéten csillogó szeme. Szinte széthasadt a feje, amikor Ferenc újra megcsókolta, miközben durván az ajkába harapott.

A vér fémes ízét hamar elnyelte az újabb vad csók. Sisi zihálva behunyta a szemét. Azt akarta, hogy innentől a teste vegye át az irányítást. Ugyanúgy, mint amikor Fannyval volt. Csakhogy ezúttal nem ment. „Semmi sem izgat úgy fel egy férfit, mint az őszinte asszonyi vágy.” Bármily biztatón is hangzott a barátnője tanácsa, Sisi pillanatnyilag semmit sem tudott kezdeni vele. Dobogó szívvel érezte, ahogy Ferenc végigsimít a combján, majd egy határozott mozdulattal belehatol. Éles fájdalom futott végig a testén. Rémülten nyitotta tágra a szemét, és lélegzet-visszafojtva bámult Ferenc arcába. Olyan erős volt a férfi merevedése, hogy teljesen betöltötte az altestét. Egy pillanatra azt hitte, hogy az erős nyomástól azon nyomban szétrobban. Ferenc alighanem megérezte ezt, mert egyszerre csak mozdulatlanná vált, és megvárta, amíg Sisi kissé ellazul, aztán megcsókolta a homlokát, és elkezdett újra gyengéden mozogni benne. Még ha a fájdalom az altestében már nem is volt annyira elviselhetetlen, mint azelőtt, nem tűnt el teljesen. Ez a tompa és égő lüktetés odabent szinte teljesen megbénította. „Ferenc tudja, mi a dolga”, hallotta hirtelen az édesanyja hangját. Hát igen, kétségkívül, számára ez a terep nem volt oly ismeretlen, mint neki. Érezte, ahogy Ferenc mozgása egyre gyorsul, egyre keményebben és keményebben hatol belé, mígnem hirtelen kibontakozott az öleléséből, megfeszült, majd egész testében remegve rároskadt. Sisi felhevülve ölelte át a férfi izmos testét, és a válla fölött felnézett a stukkós mennyezetre, melyen ott táncolt a gyertya fénye. Ez volt tehát az első alkalom.

Ferenc szinte teljesen mozdulatlanul feküdt rajta. Csupán amikor levegőt vett, emelkedett meg olykor-olykor izzadt mellkasa. Sisi érezte, ahogyan a két melle közt zakatolt a szíve, bár nem igazán tudta eldönteni, melyikük szívverését érzi, a sajátját vagy Ferencét.

Legszívesebben megkérdezte volna a barátnőjét, hogy vajon ugyanennyire fájdalmas lesz az együttlét mindig, mint az első alkalommal. Mindig ennyire szétfeszíti majd? De nem tudta megkérdezni, hiszen Fanny nem volt ott. Csak remélni merte, hogy a cédula, amelyet a kezébe nyomott, elvezeti majd hozzá, és hogy a történtek, az udvarból való kirúgása ellenére nem haragszik rá.

– Fájdalmat okoztam? – zökkentette ki Ferenc a gondolataiból. Ziháló lélegzete csiklandozta a fülét. Vajon megbízhat benne, hasított bele a kérdés?

Amikor nem válaszolt, Ferenc felemelte a fejét, és az arcába nézett. Szőke haja izzadtan tapadt a homlokába. Acélkék szeme továbbra is sejtelmesen csillogott a félhomályban.

– Igen… egy kicsit – válaszolta Sisi csendesen.

– Sajnálom. – Ferenc gyengéden megcsókolta a lány szemét és az orra hegyét. Sisi összeszedte a bátorságát. Ha benne sem bízhat meg, akkor kiben? Esetlenül kisimította a férfi haját izzadt homlokából.

– Nekem azt mondták, hogy első alkalommal mindig ilyen – izgalmában elakadt a lélegzete –, Nené szerint pedig csak akkor lesz trónörökös, hogyha fáj.

– Trónörökös? – mosolyodott el Ferenc, Sisi pedig érezte, ahogy a szégyentől égni kezd az arca. Nem csoda, ha szórakoztatják a naiv kislányok, mint ő és a nővére elképzelései. De Ferenc ujjával gyengéden végigsimított az arcán:

– Nemsokára egyáltalán nem fog már fájni – suttogta. – De azért remélem, ennek ellenére lesz trónörökös.

Némi nyugtalansággal viszonozta a férfi pillantását, miközben azon igyekezett, hogy Ferenc ne vegye észre, mennyire elbizonytalanítják a szavai.

„Ausztriának erős császárnéra van szüksége, a monarchiának pedig trónörökösre”, visszhangzottak a fejében az anyósa szavai, amikor Ferenc mély sóhajjal végignyúlt mellette a lepedőn. Jól emlékezett a sok okításra, először a nővérétől, Nenétől, majd a főudvarmesternőtől, aki nem győzte belé sulykolni, hogy Ferencen milyen nagy a nyomás, hogy elismertesse magát császárként a saját tanácsadói, tábornokai és a népe előtt, de ugyanakkor Európa uralkodó családjai körében is. Elődje, a gyermektelen I. Ferdinánd császár uralkodása és a véres 1848–49-es forradalom után Ferenc és a leszármazottjai feladata lesz, hogy új lendületet adjanak a Habsburg-dinasztiának, Sisi ezt tudta jól. Egy trónörökös, ez volt a legégetőbb feladat, amely várt rá, neki pedig fogalma sem volt róla, hogy készen áll-e rá, nem beszélve arról, hogy mit tehet ennek érdekében. Csak pár hónapja töltötte be a tizenhatodik életévét, és most, férjes asszonyként, az új szerepe ellenére az anyósa szinte úgy kezelte, mint egy gyereket. Szívesen beszélt volna Ferenccel az aggodalmairól, de egyetlen szót sem szólt.

Még mielőtt teljesen elromlott volna a hangulata, Sisi felkönyökölt, sokat ígérő tekintettel Ferencre nézett, majd gyengéden megcsókolta.

RÉMÁLOM

Az osztrák helytartó felesége élvezettel szívta be az előtte gőzölgő étel illatát, és boldog mosollyal nézett a férjére. A férfi büszkén szorította meg hitvese kezét, és a megterített asztal fölött, a hatalmas tükör mellett lógó Ferenc József-portréra emelte poharát.

– A császárra! – kiáltotta, és széles mozdulattal jelezte a vendégeinek, hogy lássanak neki a lakomának.

– A császárra! – ismételték a vendégek kórusban, és a tányérok fölé hajoltak.

Egyedül Ferenc tekintete időzött még a festményen, amely Anton Einsle udvari festő kétségkívül egyik legpocsékabb műve volt. Bár a portréfestő ügyelt rá, hogy az osztrák tábornagyi egyenruhával Ferenc katonás tartását hangsúlyozza, a képen megjelenő szinte gyerekes vonások és a bizonytalan tekintet aláásták minden fáradozását. Még az egyenruháján sorakozó rendjelek sem voltak képesek ellensúlyozni tapasztalatlanságról árulkodó arcvonásait. Ennek ellenére Ferencet megindította, hogy birodalmának ebben a szegletében milyen nagy tisztelet övezi. Szégyellte magát, hogy von Strassoldo-Graffemberg grófot oly sokáig nem látogatta meg személyesen. A magyarok túlságosan is lekötötték a figyelmét. Oly kitartóan okoztak neki gondot, akár egy köröm alá szorult szálka. Megkeserítették az életét.

Éles sikoly, majd rögvest azt követő tányércsörömpölés zökkentette ki Ferencet a gondolataiból. Szinte ugyanabban a pillanatban elhallgatott a zene, rémült kiáltozás hallatszott. A helytartó feleségének szeméből döbbenet sugárzott. Az aranyozott keretbe foglalt nagy tükörben Ferenc látta, hogy fegyveres férfiak törnek be a szalonba. Ruházatuk nem volt feltűnő, többnyire egyszerű polgári öltözéket viseltek, de itt-ott elővillant egy-egy rikítóan vörös ing. A vendégek pánikszerűen menekültek, de a partizánok égő fáklyáikkal felgyújtottak mindent: a bútorokat, az abroszokat és a hölgyek szoknyáit. Lövés dördült, a tükröt találták el, az üvegcserepek csörömpölve hullottak a földre. Élő fáklyaként, a fájdalomtól ordítva rohangáltak az emberek Ferenc szeme előtt a szalonban. Szeretett volna közbeavatkozni, de nem tudott. Tűz és füst öntötte el a helyiséget, a partizánok vászonzsákokba gyömöszölték az aranyórákat, ezüsttálakat, letépték a nők testéről az ékszereket, legyilkoltak mindenkit, aki csak az útjukba akadt. Ferenc tehetetlenül állt kívül a történésen, és kiszáradt szájjal nézte, ahogy a véres bajonettek meg-megcsillannak a tűz fényében. Próbált kiáltani, beavatkozni, de nem jött ki hang a torkán, megbénult keze-lába. A helytartó felesége ellenben halált megvető bátorsággal védelmezett egy értékes porcelánt, maga elé emelve a kezét, de még mielőtt megszólalhatott volna, egy lövés a falhoz vágta. Ferenc verítékben úszva nézte végig, ahogy a nő teste lecsúszik, és vérvörös nyomot hagy maga után a fehér tapétán. Báli ruhájának ezüsthímzései ugyanolyan hidegen csillogtak, akár élettelen szemei. A feje fölött a tűz belekapott Ferenc portréjába, kiégette gyerekes arcvonásait. Az olajfestékes vászon a tűz nyomán egyre jobban összetöpörödött az arccsontja fölött, mintha szó szerint apránként lerágta volna a bőrt a koponyájáról.

– Ferenc! – hallott egy hangot a távolból. Csakhogy képtelen volt elszakadni a rettenetes látványtól – a jeges rémület teljesen megbénította a tagjait. Torkon ragadta, és megrázta, majdnem megfojtotta. „Egész életedet tragédiák kísérik majd. Akit csak szeretsz, mind nyomorúságosan fogja végezni”, visszhangzottak a fülében a magyar lázadó feleségének szavai, amikor megátkozta őt. Tényleg ő volt az, Ferenc? És ez a kép, ez az ő igazi arca? Ez az ocsmány, élettelen szellem? Ez lenne ő? Ferenc? A halál?

– Ferenc! – Megint ugyanaz a hang szólította, követelőzőbben, mint az előbb. – Térj magadhoz! – De a torz arc teljesen megigézte, fenyegetőn vonzotta magához, akár a mágnes a vasat: – Ferenc! – Megpróbált erővel elszakadni, rémülten hátrált. Halványulni kezdett a lobogó tűz, a szalon, a partizánok, a helytartó és feleségének halott alakja. Már csak tulajdon rettenetes képmása követte vakítón, beleégve a retinájába. Bárhogy is próbált szabadulni tőle, a lángoktól kivájt koponya, és eltorzult arcvonásai nem eresztették. Üvölteni akart, de nem tudott, megroggyant a lába. Csak miután kinyitotta a szemét, ért véget a küzdelme a démonnal.

– Ferenc? – suttogta Sisi föléje hajolva. Valódi aggodalom tükröződött a szemében.

Gyengéden hátrasimította a lány egyik hajtincsét a füle mögé, miközben hol a bensőjében még mindig dúló fájdalom, hol pedig a felesége varázslatos látványa ragadta magával. A hálószoba ablakán besütő holdfényben megvillant Sisi fehér bőre, meztelen válla. Oly törékenynek tűnt, mégis abban a pillanatban sokkal erősebbnek nála.

– Semmi baj – krákogta. Csak most vette észre, mennyire kiszáradt a torka. Verejtékben úszó mellkasa hevesen hullámzott. Nem csoda, hogy ifjú felesége hitetlenkedve ráncolta a homlokát.

– Álmodban kiabáltál… – súgta neki szinte szemrehányóan.

Ferenc nagyot nyelt, hogy kiszáradt torkát megnedvesítse.

– Csak egy ostoba álom – mondta, és bár a homloka még mindig eszeveszetten lüktetett, mosolyogva igyekezett fiatal nejét csitítani: – Ne aggódj!

Gyengéden magához húzta, hogy legalább az ölelésével nyújtson neki vigaszt, ha már szavakkal nem sikerült megnyugtatnia. A Sisivel átélt percek nagyobb örömet okoztak neki, mint azt valaha is el tudta képzelni. Annyira varázslatos volt, amit Sisi iránt érzett, olyan sokat adott számára, képtelenség, hogy ez bárkinek is szerencsétlenséget okozzon, bátorította saját magát. Császárként felnő a feladatához, higgadtan és erősen kormányozza a birodalmát, és mindazokat, akik bizalmat szavaztak neki, megvédi mind a külső, mind pedig a belső ellenségtől. A növekvő önbizalomnak és tettvágynak köszönhetően lassanként csillapodott a szívverése. Ideje volt, hogy levetkőzze a tartózkodását, hogy félretegye egy ostoba átokba vetett babonás hitét, mely gyerekes volt, és nem illett egy felnőtt férfihoz, legkevésbé sem a világ egyik legelőkelőbb udvarának császárához. Gyengéden megsimogatta Sisi hátát.

Kettejük közös feladata volt, hogy továbbvigyék a Habsburg-dinasztiát, és visszaszerezzék családnevük régi hírnevét, mely fél évezreden át egyet jelentett a stabilitással és a biztonsággal. 1848-ban a véres forradalmak miatt megviselt Ferdinánd, magának nem lévén gyereke, az unokaöccse javára lemondott a trónról. Ferenc érezte, hogy a pulzusa ismét hevesebben ver, és félretolta ezeket a gondolatokat. Mi értelme aggódni a távoli jövő miatt, amely még oly messze van? Miközben hallgatta a felesége halk szuszogását, és igyekezett csupán a jelen pillanatra összpontosítani, érezte, amint Sisi teste karjának ölelésében elernyed. És bár pontosan tudta, milyen dőre, gyerekes gondolat, mégis azt kívánta, bárcsak ez a pillanat örökké tartana.

ÉBREDÉS UTÁN

Sisi zörgésre ébredt, és arra, hogy megmozdult a matrac, amin feküdt. Pánikszerűen kipattant a szeme. Kis időre volt szüksége, hogy hozzászokjon a sötétséghez, és felfogja, hol van. Nem a müncheni Herzog-Max-palotában, nem is a possenhofeni kastélyban, hanem a bécsi Hofburgban, az aranykalitkájában, melyet túlzott etikett és merev szabályok jellemeztek, és amely jelenleg az otthona volt. Az alteste még sajgott az éjszaka történtektől, és Ferenc rémálma is eléggé megviselte. Ennek ellenére valamikor elaludhatott.

Legnagyobb meglepetésére a férje már felvette a hálóingét. Az alkonyi derengésben a térdig érő fehér lenruha kékesen csillogott. Hány óra lehetett? Talán még öt sem volt. Elfogódottan ült fel az ágyban. Ott, ahol Ferenc nemrég feküdt, az összegyűrt lepedő a teste melegétől még langyos volt.

– Hová mész? – kérdezte halkan, és sajnálta, hogy az együtt töltött, értékes időt alvásra pazarolták.

Ferenc elmosolyodott, amikor észrevette, hogy felébredt, majd odasétált a diófából készült, lakkozott éjjeliszekrényhez.

– Sok a dolgom a tegnapi fellépésednek köszönhetően a magyar küldöttség előtt. – Hamiskásan ránézett, majd a csengő után nyúlt. A csengő éles hangja Sisi fülébe hasított, és eltelt egy kis idő, mire vissza tudott emlékezni, mi történt az előző nap. Mintha egy örökkévalóság telt volna el az esküvőjük tiszteletére tartott fogadás óta, ahol megjelentek a koronatartományok küldöttségei. Az ő erőfeszítéseinek köszönhetően most egész biztosan jó pár órás, intenzív, aktákkal való foglalkozás vár Ferencre, hiszen azt ígérte, megkegyelmez a száműzetésben élőknek és a forradalmároknak. Vajon mindeközben sikerülhet kiszöknie, és találkoznia a barátnőjével? Sisi tudta, hogy éles határ húzódik a mostani és a régi élete között: az otthonából idegenbe költözött, és gyereklányból fiatalasszony lett. És amióta Fanny nem lehetett vele, mindezzel egyedül kellett megbirkóznia.

Mintha Ferenc olvasott volna a gondolataiban, lehajolt hozzá, és gyengéden homlokon csókolta.

– Elhiheted, azt kívánom, bárcsak újra este lenne, és mi megint…

Sisi mosolyt erőltetett az arcára. Mit fog ő itt egész nap csinálni? A szeme sarkából látta, hogy Ferenc komornyikja megjelenik az ajtóban. A kora reggeli óra ellenére úgy nézett ki, mint akit skatulyából húztak ki, mélyen meghajolt.

Ezután az égő gyertyával és egy rakás, szépen összehajtogatott ruhával a kezében tisztes távolságban várakozott. Ferenc bátorítón megszorította a felesége kezét, majd határozott léptekkel elindult az ajtó felé.

Minél inkább felülkerekedett a magányosság érzése Sisiben, annál jobban vágyott rá, hogy viszontlássa Fannyt, és feltehesse neki azokat a kérdéseket, amelyeket Ferenccel nem tudott megbeszélni: egy fiatalasszony kérdéseit. A császár kurtán odabiccentett a szolgának, mire az engedelmesen követte.

Remegő gyomorral figyelte, amint a háló ajtaja becsukódik Ferenc után. Biztos volt benne, hogy hamarosan nyílik a szemben lévő ajtó, és Esterházy grófnő és beképzelt szobalányai lépnek be rajta, akik egész álló nap nem tágítanak majd mellőle. Elszántan felhajtotta a takarót, és fürgén oldalra fordult. Ha még ma meg akarja tudni, mi állt a cédulán, amit Fanny titkon a kezébe nyomott, akkor igyekeznie kell. Lábujjaival sietve kereste meg selyempapucsát. Beleugrott, és már épp ásítva felállt, amikor hirtelen sötét foltot pillantott meg a fehér lepedőn. Bizonytalanul meredt rá. Bár az alkonyi derengésben a színe nem igazán látszott, Sisi azonnal tudta, mi az. Jól emlékezett még, hogy a nászéjszakájuk után Ferenc megvágta az alkarját. Szívdobogva hajtotta rá a takarót. Csak most tudatosult benne, hogy a férje nemcsak azt tette meg neki, hogy a házasságkötésüket követő reggelen megjátszotta a házasság elhálását, de még arra sem tartott igényt, hogy teljes bizonyossággal meggyőződjön a szüzességéről.

A kétfejű, kiterjesztett szárnyú aranysas, a Habsburg-ház címere díszítette a mosdóasztalkán álló porcelán fésűtartót a fésülködőszobában. Halkan leemelte a porcelántetőt, és a félhomályban igyekezett kitapogatni a cédulát. Közben eszébe villant a felajzott tömeg és lelkes kiabálásuk, a cukorkásdoboz, tetején az ibolyával, és a kis kolduslány, aki kitépte a kézitáskáját a kezéből. Időközben megtalálta a papírt. Elgémberedett ujjakkal húzta elő a szarufésű alól, és széthajtogatta. Csupán egyetlen sor állt rajta. A betűk a derengésben összefolytak. Izgatottan az ablakhoz suhant, és az egyre növekvő világosság felé tartotta a papírt, míg a finom vonalak alakot nem kaptak: Kohlmarkt 3.

Döbbenten meredt a címre. Izgalmában a torkában dobogott a szíve. Bármennyire vadul is kívánta, mióta csak elváltak, hogy viszontláthassa Fannyt, most, hogy a találkozásuk belátható közelségbe került, furcsa nyomást érzett a mellkasában. Bár Esterházy grófnő a tudtán kívül küldte el a lányt, Sisi szemrehányást tett magának, amiért nem vigyázott jobban a komornájára. Az elmúlt napok forgatagában nem sok ideje maradt a lelkiismeret-furdalásra, így aztán annál erősebben gyötörte most. Nagy merészség volt a részéről, hogy egy közönséges szajhát tett meg a komornájává, és hozott magával bizalmasaként a bécsi udvarba. Neki magának ez a csíny nem okozott hátrányt. De vajon Fannynak?

Csüggedten simogatta meg a folyóírást a papíron. El sem tudta képzelni, milyen lehetett Fannynak elviselnie a megaláztatást, amikor a főudvarmesternő csalással vádolta meg, és haladéktalanul kipenderítette az udvarból. Abban a néhány hétben, amit Fanny az ő kifejezett kérésére az oldalán töltött, becsvágyának köszönhetően elegáns udvari dámává avanzsált. És ő mit adott neki ezért cserébe? Egy széttépett álmot, az otthona elvesztését és egy drága melltűt.

Kohlmarkt 3.

Elszántan összehajtogatta a papirost, és a móringnak kapott veretes ládából jócskán vett ki pénzt, majd átsurrant a szomszédos öltözőszobába. Miközben távolról már odahallatszottak a szobalányok első halk lépései, ő már sietve kapkodta ki a fiókos szekrényből a fűzőjét és a bugyogóját, gyorsan felöltözött, majd végül egy kapucnis köpönyeget vetett a vállára. Mielőtt még csendben kiosont volna a hálószobából, annak reményében, hogy senki sem tartóztatja fel, tekintete a franciaablakon keresztül a Hofburg franciakertjére, azon túl pedig Bécs háztetőire esett.

Dacosan, már-már lázadón sötétlettek a felkelő nap fényében a szabályosra vágott fák és bokrok fölött. Ebben a hajnali órában elindult a sürgés-forgás az osztrák fővárosban. És ott kint valahol, a Kohlmarkt színes kavalkádja közepette, ott várta Fanny a látogatását.

A LISTA

Nyugtalanul nyúlt Ferenc a kupac tetején heverő legfölső akta után, majd kinyitotta. Miként azt sejtette, a papírlapról magyar nevek tűntek a szemébe. A lista elkészítését előző este rendelte el. Andrássy Gyula, Kossuth Lajos, Horváth Mihály. Az összeesküvők neve láttán, akik az 1848-as forradalomban fellázadtak a Korona ellen, és jelentősen meggyengítették a birodalmát, összeszorult a gyomra.

Meglazította világoskék uniformisa gallérját, amelyet Ketterl választott ki a számára, és három kandírozott cukorkát ejtett a csészéjébe, majd egy ezüstkannából gőzölgő fekete teát öntött rá, azt remélve, ez némileg enyhíti majd keserű szájízét.

Amit a fogadáson a magyar nemesnek megígért, ellentmondott minden addigi, császárként hozott intézkedésének. Nemhiába lépett fel az elmúlt években a legnagyobb határozottsággal és keménységgel mindenfajta lázadás ellen. Egy olyan birodalom, mint Ausztria, amely a déli Alpoktól egészen az északi Kárpátokig húzódott, és oly sok népet és érdeket egyesített egyetlen Korona alatt, nem engedhette meg magának, hogy hosszabb időn át belpolitikai viszályok tegyék ingataggá. Hiszen ott ácsingózott a francia császár, akit féktelen becsvágy vezérelt, és aki katonai terjeszkedéssel igyekezett megszilárdítani a hatalmát. Vagy ott volt a lázadó királyság Olaszország északi részén, amely politikai elismerésre áhítozott az európai nagyhatalmak között. Nem beszélve Poroszországról, amely egyre hevesebben tiltakozott az osztrák hegemónia ellen a Német Szövetségben. Úgy tűnt, Európa országai csak arra várnak, hogy Ausztria gyengének mutatkozzon, és ezáltal ők előnyhöz jussanak. Az éhes farkashordától körbevéve, akik alig várták, mikor haraphatnak ki egy darabot az Osztrák Birodalomból, Ferenc maga rendelte el azoknak a magyar lázadóknak a jelképes felakasztását,{1} akiknek a vereség után sikerült külföldre menekülniük, azzal a céllal, hogy a hasonlóan gondolkodókat elrettentse attól, hogy újabb felkelést kíséreljenek meg ellene. Ez eddig sikerült. Most pedig azon munkálkodjon, hogy éppen ezek az emberek térjenek vissza a száműzetésből? Az ő birodalmába? Vajon tényleg ez lenne a helyes döntés?

Óvatosan belekortyolt a fekete teába. A fanyar és zamatos aroma frissítőn áradt szét a nyelvén. Mire belépett a dolgozószobába, már szokás szerint az íróasztalán várta a spártai reggeli. Az ezüst teáskannára vésett Habsburg-címer mintha csak a császári kötelességére akarta volna emlékeztetni.

Ivott még egy kortyot, mielőtt a finom porcelánpoharat visszatette a kistányérra, majd ujjával egyesével végigment a névsoron: Henryk Dembiński, Rózsa Sándor.{2}

Hangos kopogtatás zavarta meg. Összerezzent.

– Felség? – Ketterl dugta be a fejét a résnyire nyitott ajtón.

– Igen? – kérdezte, de még mielőtt a komornyik válaszolhatott volna, kivágódott a szárnyas ajtó, és Zsófia főhercegné viharzott be rajta.

– Már ilyen korán reggel dolgozol? – kérdezte, és bár még elő sem bújtak a nap első sugarai, mégis valami elképesztő frissesség lengte körül impozáns alakját. Gondosan feltűzött frizurája, elegáns, szürke ruhája csak még nagyobb határozottságot kölcsönzött neki, ahogy a fia íróasztala felé tartott.

– Ugyanezt kérdezhetném én is tőled, anyám. – Ferenc kurta bólintással jelezte Ketterlnek, hogy távozhat, majd kihívón az anyjára nézett, aki két lépéssel az asztala előtt megállt, és kíváncsian méregette. Vajon mit akarhat itt ebben a korai időpontban?

– Nekem már van trónörökösöm. – A főhercegné sokatmondón mosolygott.

– Tökéletesen igazad van – felelte Ferenc kurtán, és felállt, hogy kézcsókkal kifejezze tiszteletét. Az anyja kezén a vékony bőr alól kidudorodó sötét erektől és az erős levendulaillattól, amely körbelengte, enyhe undor fogta el.

Szükségtelen volt a főhercegné részéről, hogy figyelmeztesse a kötelességére, hiszen magától is tudta, hogy pontosan egy trónörökös érkezése lenne az, ami segítene az uralma alatt álló népeket egyesíteni, aki jelképezné az évszázadokon át termékeny dinasztiát, egy ennélfogva kiszámítható jövőt, egyben bizonyítéka lenne annak, hogy ő, mint a birodalom vezetője, felnőtt feladatához.

Ferenc felegyenesedett, majd visszaült az íróasztalához. Az édesanyja ereiben majdhogynem ugyanaz a vér csordogált, mint Sisi ereiben. Nemcsak az anyja, hanem a felesége is a Wittelsbach-házhoz tartozott. A házasságuk révén pedig Sisi most már a Habsburg-dinasztiához is. Mégis mennyire különböztek ők ketten egymástól! Előző nap nem látta, hogyan dermedt le az anyja, amikor ő, Sisi közvetítésének köszönhetően bejelentette, hogy teljesíti a magyar küldöttség amnesztiára vonatkozó kérését. Zsófia főhercegné mindvégig szorosan összepréselt ajakkal állt Grünne mellett, és jeges tekintettel kísérte figyelemmel a ceremóniát. Az, hogy a barátja Ferenc merész kijelentésére elismerően bólintott, nyilvánvalóan kiváltotta a rosszallását.

Miközben Ferenc úgy tett, mintha belemerült volna az aktákba, a szeme sarkából figyelte, ahogy az anyja az asztalt megkerülve, szorosan a háta mögé lépett, olyan közel, hogy jól hallhatóvá vált visszafogott lélegzése. Amikor fölé hajolt, hogy leplezetlenül átnézzen a válla fölött, parfümjének nehéz illata még erősebben csapta meg, mint azelőtt. Visszatartotta a lélegzetét, és várt, hogy az utált illatfelhő kissé szétoszoljon. A parfümön kívül nem volt semmi más, ami ennyire erősen fel tudta volna kelteni benne a csillapíthatatlan vágyat a gondtalan gyerekkor, az elillant idő és egy felelősség és lemondások nélküli élet után, melyek közül neki egyik sem adatott meg.

– Nem kellene a szerelemtől meggondolatlan kijelentésekre ragadtatnod magad – jegyezte meg Zsófia szemrehányón.

Ferencben felhorgadt a harag az anyja ellen. Miért avatkozik már megint bele a dolgaiba?

– Köszönöm, mama, de tudom, mit teszek – húzta ki magát.

– Biztos vagy benne?

Ferenc mélyet sóhajtott. Éppen neki köszönhette, hogy most ilyen problémákkal kellett megküzdenie. Mennyivel egyszerűbb lehetett volna az élete, ha az anyja nem teszi a vállára ennek a hivatalnak a terheit. Ha most nem neki, hanem valaki másnak kellene a korona súlyát viselnie.

– Andrássy Gyula gróf? – horkant fel Zsófia főhercegné felháborodottan. – Ha ezt az embert visszaengeded a birodalomba, a Jóisten irgalmazzon neked! – Ferenc látta, ahogy az anyja sötétszürke abroncsos szoknyája előtt magabiztosan összekulcsolja a kezét. – Ez a férfi elszántan harcolt ellenünk, ha kegyelmet adsz neki, azt mindenki a gyengeséged jeleként értelmezi majd.

Ferenc úgy érezte, sarokba szorították: az anyja hangosan kimondta legbensőbb félelmeit. Ökölbe szorult a keze. Ha nem ad kegyelmet a listán szereplő férfiaknak, ahogyan azt előző nap megígérte, azzal tönkreteszi mindazt, amit a felesége elért. Ezzel ismét maga ellen fordítaná a magyarokat. Amióta megszakította a kapcsolatot az orosz cárral, szövetségesek nélkül maradt. Egyedül a Német Szövetségre számíthatott katonailag, ha külső ellenség üzent volna hadat neki. De a belső ellenség ellen? Bármennyire is szerette Sisit, mégis az anyja tanácsa volt az, amit gondolkodás nélkül el kellett fogadnia. Hiszen Sisi nemcsak túl fiatal, de a politikában teljesen járatlan is volt. Zsófia főhercegnének ezzel szemben diplomáciai ügyességével sikerült rávennie Ferenc apját és nagybátyját, hogy a javára mindketten mondjanak le a trónról, és így alig húszévesen ő lehessen a trónörökös, akinek sem tapasztalata nem volt, sem különösebb ambíció nem igazán fűtötte.

Kétségek közepette hányódva meredt a papírra, még azután is, hogy az anyja már rég elhagyta a dolgozószobát. Majd amikor a felkelő nap első sugaraitól az aranysas vészjóslón csillogni kezdett a teáskanna oldalán, fogta a papírlapot a listával, és egy határozott mozdulattal széttépte.

KOHLMARKT

Az ötemeletes ház kopott ajtókerete fölött egy vaslapon a 3-as szám állt. A ház oldalán a málló vakolaton mindenütt hosszú repedések futottak szerteszét. Sisi gyomra összeszorult, aggódva nézett fel a romos homlokzatra, és azon töprengett, vajon okos dolog volt-e, hogy eljött ide. A vendégfogadó nagy része még árnyékban feküdt, csupán az ütött-kopott tető fölött törtek be a nap első sugarai. Időpont nem szerepelt a cédulán. Vajon megtalálja egyáltalán Fannyt?

Bizonytalanul pillantott hátra. Nem kellett sokat kérdezősködnie, hogy a Kohlmarktot megtalálja. A Hofburg mögött, a Michaelerplatzról széles, lakóházakkal övezett út vezetett ide. Eddig szerencsére senki sem figyelt fel rá. Császárnéként testőr nélkül a városban bolyongani nem volt veszélytelen. Halál a Monarchiára!, villant az emlékezetébe a transzparens, amelyet Bécsbe érkezésekor látott, majd rögvest ezután a testőrök brutális ütlegelése, amellyel a feliratot tartó férfit megbüntették. Mindez alig egy hete történt.

Zajos csattanás ébresztette a gondolataiból, még épp félre tudott ugrani: nagydarab, rengő idomú, ősz hajú nő félig csupasz kebellel egy fa köpőcsésze tartalmát öntötte egy mozdulattal az utcára. Mintha csak meg akarta volna jelölni a területét, kiköpött egyet hiányos fogsora mögül, és csikorogva behúzta maga mögött az ajtót. Sisi döbbenten bámulta, ahogy a köpőcsésze tartalma lassan leszivárog a macskakövek repedésein. A hármas szám messze a legszegényebb, legromosabb ház volt a környéken. Évtizedek kosza kormolta feketére az ablakokat, mintha azért borította volna be őket, hogy ne is lehessen belátni az épületbe. A második emeleten foltos vászon helyettesítette a kitört ablaküveget. Finom ruhájával és köpenyében nagyon elütött ettől a környezettől. Ennek ellenére nem hátrált meg, csak még mélyebbre húzta az arcába a csuklyát. Nem volt más választása, ha találkozni akart Fannyval, hogy a bocsánatát és bizonyos dolgokban a tanácsát kérje. Szívdobogva nyomta le hát a kilincset, és elszántan belépett a házba.

Tett egy-két tétova lépést a szűk lépcsőházban, próbált a félhomályban tájékozódni. Az egyik szomszédos helyiségben áporodott sörszag keveredett sűrű dohányfüsttel. Részeg nevetés harsant egy átmulatott éjszaka után.

– Hát te, cukorfalat? – kérdezte egy borízű hang váratlanul.

Rémülten rezzent össze. A sarokban megpillantotta a csaposnőt, aki felhúzott szoknyával egy sámlin ücsörögött. Nyögdécselve kihúzott az előtte lévő lavórból egy söröskorsót, kötényével letörölte róla a szappanhabot, majd ráköpött a porcelánra, hogy kifényesítse.

– Mit iszol? Sört, bort, pálinkát?

Sisi rémülten rázta meg a fejét.

– A kávét meg a puncsot odaát aggyák ám, kisangyalom – dörmögte a csaposnő, és olyan mélyen hajolt a lavór fölé, hogy a ruhája kivágásából majdnem kiestek összeaszott mellei.

– Köszönöm, de keresek valakit – felelte Sisi bátran, miközben azon imádkozott, nehogy a nő kérdezősködni kezdjen. – Egy nőt…

– Azé’ enné’ kicsit több kéne… – A csaposnő vizes kézfejével kisimított egy ősz hajfürtöt az arcából, és gyanakvón nézett rá.

Sisi gyorsan lehajtotta a fejét, hogy az arcát a csuklyájába rejtse:

– Vörösesszőke haj, karcsú derék…

– Fel a lépcsőn, első emelet, a folyosó végén jobbra – szakította félbe a nő, és hunyorogva mérte végig Sisit. – De asztán kopogjá’ ám!

Bólintott. Odasietett a szűk falépcsőhöz, hogy elkerülje a nő kíváncsi tekintetét, melyet végig a hátában érzett. Vajon felismerte?

Visszafojtott lélegzettel tapogatózott végig a sötét lépcsőházon, bár a szeme lassanként hozzászokott a félhomályhoz. Az első emeleten a ferdén bedeszkázott ablak mögül vékony fénycsíkok vetültek a gangra. Dobogó szívvel ment közelebb. Minden egyes lépéssel egyre több mocsok ragadt selyemcipellője talpára. Az izgalma nőttön-nőtt. Vajon hogy megy a lány sora, amióta nem látta? Ugyanúgy barátnők lehetnek, mint voltak azelőtt?

A folyosó végén Sisi ökölbe szorította a kezét, és bekopogtatott. Csak ekkor jutott eszébe, hogy Fanny esetleg nincs is egyedül, mint egykor a bordélyházban. De még mielőtt végiggondolhatta volna mindezt, belülről sietős léptek zaja hallatszott, és halk nyikorgással nyílt az ajtó:

– No nézd csak! – csettintett a nyelvével Fanny, amikor meglátta. – Korábban jöttél, mint gondoltam.

Sisit elöntötte a megkönnyebbülés hulláma, amikor Fanny mélyet szívva a cigarettájából széles mosollyal odalépett hozzá. Kibontott vöröses haja elszabadult fürtökben repkedett az arca körül, karcsú testét nem fedte más, csak egy vékony bugyogó és egy szűk míder. Sisi keze még mindig remegett izgalmában, mialatt sietve végigpillantott a szegényes berendezésen, majd belépett a szobába. Az italmérésből a padlón át minden zaj felhallatszott, de legnagyobb megkönnyebbülésére, úgy tűnt, kettesben vannak. Amikor már bent volt, alaposabban is körülnézett, Fanny eközben bereteszelte az ajtót. A mocskos ablakon át beeső hajnali fénysugarak meg-megcsillantak a makulátlan tisztaságú padlón. Egy egyszerű faasztalon lábosok és tányérok álltak, mellettük egy kosár cékla és egy rozsdás mosdótál. A hatalmas ágyon, mely a szobát uralta, színes gyapjútakarók hevertek nagy összevisszaságban.