A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tommy Wallach: Thanks For The Trouble

Published by Simon & Schuster Children’s Division,

New York, 2016

Fordította: Gázsity Mila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2016 by Tommy Wallach

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-410-7

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Tartalom

OKTÓBER 31. PÉNTEK

Bukta egyes szám harmadik személyben

Tökéletes

Jófejek és rosszfiúk

A jedi visszatér

1. történet: A birodalom legszebb lánya

Egyszerű kérdések

Első találkozásom dr. Miltonnal

Számítógépes játékok és internetes pornográfia

Amit a szerelemről tudok

Mindörökké 21

Mi történik egy moziban?

Agyonütni valamivel az időt, 1. rész (iskola)

Agyonütni valamivel az időt, 2. rész (otthon)

Egy este nyolc italban elmesélve: bevezető

Első ital Egy üveg Bud

Második ital Még egy üveg Bud

Harmadik ital Egy pohár pezsgő

Negyedik ital Még egy pohár pezsgő

Ötödik ital Egy korty ezer dolláros skót whisky

Hatodik ital Az ezer dolláros skót whisky utolsó kortya

Hetedik ital Egy jókora korty tengervíz

Nyolcadik ital Csapvíz kísérőnek

NOVEMBER 1. SZOMBAT

Mi van a dobozban?

Vallatás, 1. rész

A japán teakertben

Vallatás, 2. rész

Hidd el

Parker Santé élettörténete

Folyékony nitrogénnel fagyasztott jégkrém

Egy hölgy arcképe A portré szemrevételezése

2. történet A fiú, aki megérezte a halál szagát

1. közbeszólás

2. történet A fiú, aki megérezte a halál szagát

2. közbeszólás

2. történet A fiú, aki megérezte a halál szagát

3. közbeszólás

2. történet A fiú, aki megérezte a halál szagát

Három… az már tömeg… vagy társaság… vagy tricikli… vagy valami

AgyMosoda

Mi történik egy moziban? 2. rész: A végső leszámolás

Megállapodás

Vandálok vacsorája

A Shakespeare-kertben

Dehogy akarsz

A minibár tragédiája

Kórházi koszt

NOVEMBER 2. VASÁRNAP

Jó reggelt, San Francisco!

Kötelező búcsúkörök

Adj bele apait-anyait

Kockák ebédje

Saudade

3. történet Bátorság

Elakadva

Jelképes gesztusok

Te jössz

A híd

VÉGÜL ÉS VÉGSZÓ

Viszlát, banán!

4. történet Elfogadás

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Ellennek

HA MEGHALOK S TE NEM HALSZ MEG, SZERELMEM

Ha meghalok s te nem halsz meg, szerelmem,

szerelmem, ha meghalsz s én nem halok meg,

ne hagyjunk nagy teret a fájdalomnak,

hisz nincs nagyobb tér, mint ahol mi éltünk.

Szemet búzában, homokot homokban,

az idő, kósza víz, lengedező szél,

felkap minket, akár a könnyű pelyhet.

Lehetett volna, hogy sohase látjuk egymást.

E mezőt, ahol egymásra találtunk,

vissza kell adnunk, ó csöpp végtelenség!

De szerelmünk nem ér véget, szerelmem,

és amiképpen nem volt születése,

nem is halhat meg, mint a nagy folyó,

mely csak partjait és ajkait cseréli.

Pablo Neruda

(Somlyó György fordítása)

Bukta egyes szám
harmadik személyben

A fiú egy padon ült a Palace Hotel előcsarnokában. Reggel fél kilenc volt, iskolában lett volna a helye. De ritka nagy baromságnak tartotta, hogy halloweenkor is van tanítás, ezért aztán elhatározta, hogy nem megy suliba. Talán majd később. Vagy mégsem. A helyzet jelen állása szerint nem sok különbséget látott a kettő között.

Feltűnt neki, hogy a szokásosnál jobban kilóg a környezetéből. Már többször is járt a Palace-ban, de most először fordult elő, hogy hétköznap bukkant fel, és azért szúrhatott szemet, mert a szállodában nem volt akkora sürgés-forgás. Koszos farmert meg kopott, fekete pólót viselt, a haja hosszú, és valószínűleg tök kócos. (Őszinte beismerés: nem nézett tükörbe, mielőtt reggel elindult volna otthonról.) Jellegzetesen hispán vonásai voltak, viszont az épületben tartózkodó latinók többségéhez képest ő nem azért jött, hogy gazdag, fehér öregemberek után kitakarítsa a szobákat, elmosogassa az edényeket vagy feltörölje a padlót. Nyersebben fogalmazva: kifejezetten azt a benyomást keltette, mintha valami bűnös szándéktól vezéreltetve érkezett volna. Ami rasszista, előítéletes és politikailag igen kevéssé korrekt gondolat volt.

Egyben tagadhatatlanul igaz.

Nem mintha gazembernek nézett volna ki. Csak egy átlagos tinédzser volt. Illetve hát, az átlagosnál azért valamivel több. Szóval… ha muszáj lett volna valamiféle véleményt alkotni róla, akkor valószínűleg helyes fiúként írják le. Vagy talán nem is volt igazán helyes, de semmiképpen sem lehetett nem-helyesnek mondani. Csak olyan… olyan általánosan helyesnek. Tízes skálán egy stabil hetes. Jobb napokon kaphatott akár négyes osztályzatot is vagy négyötödöt, megfelelő fényviszonyok mellett, amennyiben túlságosan is dús szemöldöke épp a lehető legmegengedőbb szögben állt, valamint enyhén gödröcskés álla…

Basszus. Ez katasztrofális, igaz?

Azt hittem, egyszerűbb lesz egyes szám harmadik személyben megírni, hogy legyen egy kis kritikai rálátásom. De azért eléggé bénán hangzik, amint azt taglalom, hogy helyes vagyok, miközben úgy teszek, mintha nem is én értekeznék helyességem mértékéről. Mintha saját magamnak kellene ajánlólevelet írni vagy ilyesmi.

De szar! Most vettem észre, hogy az előbb a b-vel kezdődő szót használtam. Ó, és épp leírtam azt, hogy „szar”. Persze kitörölhetném, de inkább mégsem. Tényleg muszáj előadnunk ezt az egész komédiát, amelyben úgy teszünk, mintha a „basszus” szó nem is létezne, mivel én az vagyok, aki, önök pedig szintúgy? És ha már felmerült, akkor egyúttal úgy kell viselkednünk, mintha a szó jelölte tevékenység sem létezne, nekem pedig az lenne a feladatom, hogy felböfögjek egy csomó baromságot valami tanárról, aki megváltoztatta az életemet, amikor rávilágított arra, hogy Shakespeare voltaképpen a világ első rappere volt? Vagy áradozzak arról az időről, amikor közösségi munkát végeztem egy csapat hajléktalan kamasz mellett, akiknek mellesleg végstádiumú rákjuk volt (vagy ilyesmi), és ekkor ébredtem rá, milyen mérhetetlenül vonzanak az önzetlen cselekedetek? Esetleg tegyek ki magamért, és ismertessem részletesen a könnyfakasztó történetet arról, ami apuval történt? Netán vezessek elő valami egyéb szívszaggató sztorit, amitől önök annyira kiborulnak, hogy azt mondják magukban: a fenébe is, hiszen mégiscsak vannak mindenféle kvótáink, és ezzel a kölyökkel már annyi minden megesett, úgyhogy annak rendje és módja szerint jóváhagyólag bólintanak, nekem meg áprilisban hoz a postás egy vaskos borítékot?

De én azt mondom, inkább nem. Azt mondom, hagyjuk az effajta játékokat. Önök feltettek egy kérdést – Mi volt élete legmeghatározóbb tapasztalata? –, én pedig meg fogom válaszolni, még akkor is, ha ennek során többször is felmerülhet a b-vel kezdődő szó, sőt, akár a b-vel kezdődő tevékenység is, meg egy csomó olyasmi, amit az ember hülye lenne írásba adni, és elküldeni egy felvételi bizottságnak. Önök majd szépen elolvassák, amit írtam, és meghozzák a döntésüket.

Úgyhogy kezdjük elölről az egészet.

Örülök, hogy megismerkedünk. A nevem Parker Santé. Közepesen helyes fiú vagyok, aki feltűnően csapnivalóan fejezi ki magát egyes szám harmadik személyben. Életem legmeghatározóbb tapasztalata pedig a következőképpen vette kezdetét.

Tökéletes

Létezik valami, amit a leginkább tökéletes szomorúságnak nevezhetnénk. Ezt onnan tudom, hogy már láttam ilyet.

A „tökéletes” szóval mindenki jó dolgokra szokott utalni: egy hibátlan dolgozatra, egy félévre, amelyben egyszer sem hiányzott, egy maximális pontszámmal teljesített 1080° Snowboarding menetre. Szerintem viszont akkor használjuk a legprecízebben, ha olyasmit írunk le vele, ami pontosan az, aminek lennie kell – még ha ez a bizonyos dolog elég szar is. Tökéletes reggeli szájszag. Tökéletes másnaposság. Tökéletes szomorúság.

A Palace Hotel halljában üldögéltem egy padon, ahonnan mindent láthattam: bejelentkező gazdag embereket és kijelentkező gazdag embereket, ha pedig átnéztem a recepciós pult mellett emelkedő boltívek alatt, akkor az étteremben falatozó és iszogató gazdag embereket. Jártak valaha a Palace éttermében? Őrült magas a mennyezete, csupa tejüveg meg zöldre festett fém bordázat, mint valami baromi nagy, öreg bálna kiszikkadt, kovácsoltvas csontváza. A vendégeket hosszú, közös asztalok mellé ültetik – tulajdonképpen az iskolai menza elegáns változata. Minden terítékhez egész sorozat különböző méretű villa jár, amit szalvétába göngyölnek – mintha egyetlen villa-ágyba bújna be egy népes és hátborzongató villa-család. A pincérek fürgén totyognak az asztalok között, mint pingvinbabájukat elvesztett pingvinszülők.

– Hagyja csak itt. Szeretek elpiszmogni vele.

A hang úgy hatolt át a háttérzajon és a teremben reggelizők mormoló beszélgetésén, mintha a nő ott ült volna közvetlenül mellettem. A fülem azonnal ráállt, képtelen voltam szabadulni tőle, mint amikor szederszedés közben néha annyira beletapad a bogáncs a ruhánkba, hogy úgy érezzük, a szövet bánja, ha túl gyorsan próbáljuk letépni. Körülnéztem, tekintetem a nőt kereste, de csak akkor talált rá, amikor újra megszólalt. Az egyik hosszú, közös asztal végében egy lány ült és a pincérhez beszélt: – Nem, nem szállóvendég vagyok. Készpénzben szeretnék fizetni.

A kézitáskájába nyúlt és akkora köteg százdollárost húzott elő, amilyet még az életben nem pipáltam. Ezzel olyan paksaméta suskára célzok, amilyent legfeljebb hip-hop videókban látni… vaskos volt, akár egy John Grisham-regény. Erről hámozott le a lány egy bankjegyet – hali, Mr. Franklin! –, és átnyújtotta a pincérnek. – A visszajárót tartsa meg – közölte. A döbbent férfi gépiesen biccentett, és már húzott is el, mielőtt a vendég változtatna a túlzott nagyvonalúságról alkotott véleményén. A lány magára maradt a cizellált, ezüst edénykébe állított lágytojással, amit szórakozottan kopogtatott. Néztem, ahogy a levegőbe bámul, és összeszámoltam, hány szempontból tűnik egészen elképesztőnek.

1: Nagyjából velem egykorú lehetett, talán valamivel idősebb. Hacsak valaki nem ugyanolyan hotelofil, mint én, valószínűleg nem sejti, miféle közvetlen kapcsolat áll fenn egy szálloda kora és a benne megszálló vendégek átlagéletkora között. A Palace San Francisco legrégibb hotelje, ami egyben azt is jelenti, hogy az étterme simán odaillene valami puccos idősek otthonába. Ez a tizenéves lány mégis idejött elfogyasztani magányos reggelijét.

2: Csinos volt. Hogy mennyire, azt pontosan nem tudtam volna megmondani, mert elég messze ültem tőle, de még távolról is biztosra vettem. Vannak emberek, akik egész egyszerűen mindenhonnan kiragyognak.

3: Arckifejezése tökéletes szomorúságról árulkodott.

4: Ezüst haja volt. Először azt hittem, csak a fény miatt látom ilyen színűnek, de aztán megrázta a fejét, mintha valami rossz emléktől kívánna szabadulni, és erre ezernyi szál angyalhaj rebbent meg.

5: Őrület, mennyi pénz volt nála.

Felálltam, beballagtam az étterembe, és pár székkel odébb letelepedtem ugyanahhoz az asztalhoz. Igen, nem tévedtem: csinos volt. Tán még gyönyörű is, bár ettől a szótól általában rám tör a hányinger. Amikor odalépett hozzám a pincér, a menüre böktem, a „kávé” feliratra. (4 dollár 50-et kérnek egy csurrantásnyi kávéért, és még engem fenyeget a veszély, hogy letartóztatnak kis értékre elkövetett lopásért?)

– Ez lesz minden? – tudakolta.

Bólintottam.

– Tejszín, cukor?

Megráztam a fejem.

– Rendben. Azonnal hozom.

A szemem sarkából láttam, ahogy a lány tovább kocogtatja a tojás héját. Nem keltett olyan benyomást, mintha bármelyik percben távozni készülne, én viszont tudtam, gyanút kelthetek azzal, ha csak ülök ott, és nem csinálok semmit, úgyhogy elővettem a naplómat, és belekezdtem egy történet kitalálásba. Csak addig akartam elütni az időt, míg valami alkalmas pillanat nem kínálkozik a pénzköteg lenyúlására, de aztán észre sem vettem, és valahogy teljesen belefeledkeztem az írásba. Ez megesik velem. Egyszer pont a geometria óra legelején támadt egy iszonyú jó ötletem, és mire felpillantottam a füzetemből, már mindenki távozott az óráról – a tanárt kivéve. „Hogy haladsz?” – érdeklődte meg.

Fogalmam sincs, azon a napon a Palace-ban mennyi időt töltöttem a történetbe mélyedve, de amikor végre kitettem az utolsó pontot, és becsuktam a füzet fedelét, hirtelen ráeszméltem, hogy már régen nem pislantottam az ezüst hajú lányra. Amikor a széke felé kaptam a tekintetem, egyidejűleg két erőteljes, ám egymással ellentétes érzést tapasztaltam meg.

Kétségbeesést, mert a lány eltűnt.

És felvillanyozottságot, mert a kézitáskája viszont ott maradt.

Jófejek és rosszfiúk

Azt hihetik rólam, azért kezdtem szállodákba járni, mert mások lenyúlásához tuti helynek számítanak, de valójában fordítva történt. Mindig is szerettem a hoteleket. Tetszik bennük az, hogy olyan szállodaszerűek, és ezt cseppet sem szégyellik. Minden hotel pont úgy néz ki, mint az összes többi. A szállodai ételnek mindenhol ugyanolyan az íze. Ha bárhol a világon ráböknének egy szobára, azonnal el tudnánk dönteni, hogy hotelszoba vagy valaki otthonában van. Fennáll egyfajta hasonlóság, amelynek semmi köze a márkanévhez – hogy Ramada vagy Hilton, Doubletree vagy Motel 6 –, mintha minden szálloda voltaképpen ugyanaz a szálloda lenne, amiket egy időn és téren átvezető féreglyuk köt össze. Mindegyikben virágos az ágyterítő, az anyaga pedig olyan érdes tapintású, mint egy koszos, több tornaórán át használt pólóé. A szőnyeg majdnem elég sötét árnyalatú ahhoz, hogy leplezze, pontosan mennyire van visszataszító állapotban (de azért nem egészen jár sikerrel). Olyan tolakodón és agresszíven semmitmondó képek lógnak a falon, hogy minden vendég úgy érezheti, mintha elmegyógyintézetbe zárták volna, ahol önveszélyesnek lett elkönyvelve, és akvarell tájképekkel igyekszenek lecsillapítani.

Ha valaha szert tennék egy szállodára, azt hiszem, menő dolog lenne olyannak megtervezni, hogy senki se jöhessen rá első blikkre, hogy egy hotelt lát. Például minden szobában sorba rakott, kitaposott sportcipők fogadnák a belépőket, minden mosdókagyló felett használt fogkefék hevernének a polcon, minden szekrény tele lenne régi kabátokkal, dobozokkal és társasjátékokkal, amelyekből lényegi fontosságú darabok hiányoznak. Felébredéskor a vendégeim azt képzelhetnék, hogy valamelyik barátjuknál töltötték az éjszakát, vagy esetleg a saját otthonukban. Aztán szépen leballagnának a konyhába, és töltenének maguknak egy tálkányit abból a félig kiürült dobozú, kissé már állott ízű Frosted Mini-Wheats búzapehelyből, amit a személyzet minden reggel odakészítene.

Na persze az ilyen szállodák tolvajlási szempontból, egy hozzám hasonló kölyök számára teljességgel hasznavehetetlenek lennének, mivel az emberek úgy viselkednének bennük, mint otthon. Márpedig a háztulajdonosok mindig nagyon körültekintőek. Kulcsra zárják az ajtókat, beállítják a riasztót. Állandóan figyelik, nem tapasztalnak-e gyanús tevékenységet. A baj legkisebb jelére máris hívják a zsarukat.

Az elegáns hotelek vendégei viszont sosem óvatosak. Az a rengeteg márvány meg aranyozás még az egyébként elővigyázatos embereket is abba a hitbe ringatja, hogy valami módon biztonságban vannak a népesség 99 százalékát alkotó modortalan tömegtől. Gyakorlatilag kész lopásra való felhívás az, ahogy mindenfelé őrizetlenül hagyják a holmijukat: liftben, lépcsőn, bálteremben és konferenciaközpontban, poggyász-szállító targoncán, amire „véletlenül” nem figyel oda a röhejes borravalóban részesülő hordár, vagy a járdán, közvetlenül bérelt luxusautójuk mellett, esetleg a szobájuk előtt halomba ledobálva, mintha valamiféle drága dizájnú tűzifa lenne. Vétek lenne nem meglovasítani valamit.

Belátom, ez talán helytelennek, kifogásolhatónak vagy valami hasonlónak hangozhat, de én már elég sokat agyaltam rajta, és arra a következtetésre jutottam, hogy a „helyes” és „helytelen” kifejezetten trükkös kategóriák. Mármint úgy értem, bizonyos dolgok egyértelműen pocséknak, mások pedig nyilvánvalóan szépnek vagy nemesnek számítanak, de a fekete és fehér e két kapuja között – vagyis aközött, hogy vesén vágunk egy kisbabát vagy vesét kap tőlünk egy kisbaba – egy istenverte focipályára való szürke tér nyúlik el. (Mellékes megjegyzés: amikor a vasárnapi iskolában először hallottam a Tízparancsolatról, azt hittem, a „kívánd” szó azt jelenti, „szexelj vele”, ami kézenfekvőnek tűnt a „ne kívánd a te felebarátodnak feleségét” esetében, bár kissé kevésbé volt egyértelmű, amikor az jött, hogy „ne kívánd se ökrét, se szamarát”, és értelmetlen zagyvaságnak könyveltem el, amikor eljutottam a „ne kívánd a te felebarátodnak házát” részhez. Aztán kiderült, a „kívánás” itt csak annyit tesz, hogy meg akarjuk szerezni magunknak. Pontosan ez a probléma a Bibliával – vagy legalábbis az egyik probléma –, hogy nemcsak azt közli, mit tegyünk, hanem azt is leszögezi, mit kell akarnunk. Szerintem ez azért már túlzott elvárás.)

Vegyük például a lopást. Apukámtól azt tanultam, hogy a mi társadalmunk azokat bünteti, akik csak egy keveset csórnak, ugyanakkor jutalmazza azokat, akik sokat. Mint azok a seggfejek a Wall Streeten, akik másokkal direkt eszelős kölcsönöket vetetnek fel házvásárlásra vagy egyetemi tanulmányokra – olyan kölcsönöket, amiknek a hússzorosát kell visszafizetni a kamat meg a többi baromság miatt. Vagy a seggfejek azokban az országokban, ahol véletlenül bőven van olaj, szén, fa vagy ilyesmi, akik aztán iszonyú hasznot húznak a természeti kincsekből, amiken tulajdonképpen az egész világnak kellene osztoznia. Vagy a washingtoni seggfejek, amikor folyton olyan újabb és újabb törvényekkel állnak elő, amik több adót rónak ki azokra, akik a Palace Hotel vécéit pucolják, mint azokra, akik a lakosztályokban szállnak meg.

„Nagyon vigyázz, mert amikor valaki szóra nyitja a száját, az esetek többségében el akar tőled venni valamit” – hajtogatta apu.

Hát akkor mondják meg nekem, ha egyszer a színfalak mögött folyamatosan zajlanak ezek az epikus méretű, szörnyű lenyúlások, akkor jelent-e bármit is, amikor én kiemelek pár dolcsit valami nagymenő zsebéből (esetleg bőröndjéből vagy nyitva hagyott autójából)? Sőt nem lehetséges-e, hogy az én lopkodásom milliószor rendesebb dolog, mint az a másik fajta? Tulajdonképpen olyan vagyok, mint Robin Hood. A gazdagtól rabolok, hogy a szegénynek adjak. Csak ebben az esetben én vagyok a szegény.

Körülnéztem a helyiségben, és amikor megbizonyosodtam arról, hogy senki sem figyel, kinyújtottam a kezem, és kinyitottam az ezüst hajú lány kicsi, kék kézitáskájának csatját. Ujjaim átfurakodtak egy papír zsebkendő-felhőn, és mélytengeri búvárként merültek meg a nőiség rejtélyes ingoványában, mire rátaláltak a pénzkötegre. Egy másodperc múlva talpra ugrottam, és kifelé tartottam az étteremből.

A jedi visszatér

Sok mindent loptam már életemben, és sosem éreztem miatta a legcsekélyebb bűntudatot sem. Miközben azonban a zsebembe rejtett pénzköteget tapogatva a Palace Hotel előcsarnokán át elhagytam a bűntett helyszínét, óriási, tajtékos cunamiként tört rám a lelkifurdalás. Talán azért, mert még életemben ennyi pénzt nem láttam. Talán azért, mert bár a lány öltözéke jómódra vallott, nem lehettem teljesen biztos abban, hogy tényleg gazdag, hiszen a jómódú emberek a pénzüket általában bankban tartják, kötvényekben meg ilyen baromságokban, nem pedig a kézitáskájuk fenekén, hanyagul kötegbe rendezve. Vagy talán azért, mert tisztában voltam azzal, hogy pénzhez több módon is hozzá lehet jutni, ám csak egyetlen ezüst hajú, tökéletesen szomorú lány van, aki a magányosan üldögél a Palace Hotelben.

Ezért követtem el azt a hibát, hogy hátranéztem.

Kicsi koromban lefekvés előtt a szüleim minden este felolvastak nekem egy tündérmesét. Mindig azokból a könyvekből választottak, amiket apu az íróasztala felett tartott: Grimm, Andersen történetei, meg a kék és piros borítójú mesesorozat. Sosem hagyták ki a viszolyogtató vagy ijesztő részeket, amelyekben a lányoknak levágják a sarkát, hogy a lábuk beleférjen a cipőbe, vagy amelyekben bosszúszomjas démonok szerepelnek, esetleg az agyafúrt Halál. Nem hittem a fülemnek, amikor később az iskolában meghallottam ezeknek a történeteknek a felvizezett, kiherélt változatait. A „Hamupipőke” egyszerűen nem „Hamupipőke” a vérben tocsogó cipellő nélkül. És azt tudták, hogy az eredeti „Csipkerózsikában” nincs is jóképű herceg, aki egy gyengéd csókkal felébreszti Csipkerózsikát? Egyáltalán nincs! Szerepel viszont benne egy tetű király – mellékesen megjegyezném, hogy már van felesége –, aki megerőszakolja a lányt. Csipkerózsika terhesen ébred fel, mire a királyné megpróbál végezni vele, hogy aztán lepénybe süsse a húsát, és feltálalja a királynak. Ami pedig a hepiendet illeti, a király végül úgy dönt, a feleségét elégetteti, hogy családot alapíthasson Csipkerózsikával. Na, Disney Stúdió, ebből csináljatok kellemes kis családi rajzfilmet, ha tudtok!

Mindegy, szóval a szüleim a görög mitológiát is felolvasták nekem, aminek a történetei nagyrészt istenekről szólnak, akik leruccannak az Olümposzról, hogy dögös pipikkel kavarjanak. Apu kedvenc hőse Orpheusz volt, a híres zenész, akinek megengedték, hogy visszahozza a feleségét a Hádésztól, azzal a feltétellel, hogy amíg vissza nem ér a felszínre, addig nem nézhet hátra, hogy követi-e a nő. De hátrakukkantott, és ezzel végleg elvesztette a hitvesét. Mindig is úgy gondoltam, hogy Orpheusszal azért eléggé kicsesztek. Bíznának abban például, hogy az alvilág ura meg sem próbál kibabrálni önökkel? Apu szerint ennél tökéletesebb mítosz nem létezik, mivel a legalapvetőbb emberi tévedésről szól: mindannyian hátra szoktunk nézni.

Amikor megfordultam, észrevettem, hogy az ezüst hajú lány közben visszatért a székéhez. A kézitáskája tárva-nyitva, a tartalma félig kiborítva az asztalterítőre… a lány ennek ellenére nem kezdett sikoltozni, bőgni, vagy a tettest keresve fel-alá futkosni. Miért, kérdezhetik most joggal. Mert valami megragadta a figyelmét. De micsoda? Nos, természetesen a naplóm! Amit véletlenül otthagytam, amikor elrohantam azzal a rengeteg pénzzel. Rajta volt a nevem, az e-mail címem, benne pedig egy elképesztően kínos, „A birodalom legszebb lánya” című történet, amit hamarjában írtam. És amit az ezüst hajú lány most javában olvasott.

1. történet:
A birodalom legszebb lánya

Egyszer volt, hol nem volt, Agerasia földjén élt egy fiatal kádár meg a felesége. Még csak néhány hónapja voltak házasok, de a nő máris gyermeket várt. A kádár fiúban reménykedett, aki majd a segédje lesz, és egy idő után megörökli a műhelyét. Ám amikor eljött a várva várt nap, a felesége rugdalózó lánykának adott életet, akinek a haja olyan volt, akár a napsugár. Ezért aztán el is nevezték Arankának.

– Hát, mindenki tévedhet – jegyezte meg a kádár.

Nem sokkal később már útban volt a második gyermek. Ezúttal a kádár így noszogatta a feleségét: – Asszony, muszáj lesz fiút szülnöd nekem! – Engedetlen hitvese méhéből azonban újra csak egy kislány bújt elő. Mivel a haja olyan színű volt, akár a vörösréz a gyertyaláng fényénél, elnevezték Rézinek.

– Na de mégis! – morgott a kádár. – Egy lányt szülni, az még szerencsétlenségnek fogható fel. De kettőt egymás után, az bizonyos mértékben hanyagságra vall. – Büntetésképpen fogott egy hajlott hordódongát, és csépelni kezdte vele a nő hasát.

A felesége hamarosan harmadszor is terhes lett. A kádár nem volt valami vallásos férfi, de szabadidejét ettől fogva a falu templomában töltötte, az istenekhez fohászkodva azért, hogy végre adjanak neki fiúgyereket. A neje azonban a hatodik hónap után váratlanul vajúdni kezdett. Három nap és három éjszaka feküdt az ágyán zihálva, akár a kovácsfújtató, aztán világra jött az aprócska lény – sötétlila volt és csupa ránc, akár egy aszott szőlőszem, a fején finom, ezüst színű haj, amely azt a benyomást keltette, mintha porréteg fedné. A kádár hitvese csak rápillantott a gyermekre. – Sajnálom – lehelte, aztán meghalt.

A bába biztosra vette, hogy a kislány nem fog megmaradni, ezért a kádár nevet sem adott neki. Csakhogy a baba túlélte az éjszakát, a rá következőt, majd a harmadikat is, aztán elkezdett gyarapodni, és ekkor a bába kijelentette, hogy túl vannak a veszélyen.

A kádár azonban továbbra sem volt hajlandó elnevezni. Igazság szerint gyűlölte a kicsit, mert életben maradt, amikor a felesége meghalt, és így neki most már sosem születhet fia.

Teltek-múltak az évek. Rézi meg Aranka boldog, harsány gyerekek voltak, ezüst hajú húguk azonban – akit apjuk állandóan vert, szidalmazott, és vele végeztette a legnehezebb ház körüli munkákat – hűvös, távolságtartó lánnyá cseperedett. Ötéves koráig egy szó sem hagyta el az ajkát, akkor is mindössze annyit kért a nővéreitől, hogy hallgassanak már kicsit, mert gondolkodni szeretne. A haja hosszú és fényes lett, de makacsul megtartotta ezüst árnyalatát. A háta mögött a helybeliek azt suttogták, hogy valami démon bújt a testébe, mivel az apja nem volt hajlandó nevet adni neki. Ha elhaladt előttük, kiköptek mögötte a porba – állítólag ezzel távol lehetett tartani a gonosz szellemeket.

Az ezüst hajú lány tizennegyedik születésnapján Agerasia királya váratlanul elhunyt. A szóbeszéd szerint fiának, a koronahercegnek a keze volt a dologban. A herceg mindig is utálta az atyját, amiért egy közeli birodalom hercegkisasszonyával boronálta össze, aki olyan kövér volt, hogy külön trónusokat kellett ácsolni neki, hogy elbírják a súlyát.

Nem sokkal a herceg trónra lépését követően Agerasiában egy humoros limerickeket tartalmazó könyv kezdett terjedni. „A gömböc uralkodó” – ez volt a címe, és egyetlen témát járt körül, mégpedig a királynő jelentős méreteit. (Álljon itt egy példa: „Volt egy nő, iszonyú dagadt,/ kádjába többször beragadt./ Egy király megkérte,/ megbűnhődött érte./ Placcs, szétlapult a súly alatt.”) Amikor a király tudomást szerzett a kötetről, azonnal kiadta a parancsot, hogy a hadsereg fésülje át az egész országot, tizenkettő és tizennyolc év közötti lányokat keresve.

– Amennyiben egy lány szemrevaló, azonnal kaszaboljátok le – hangzott az utasítása. – Így végül az én királyném lesz a birodalom legcsinosabb nője.

A katonák tették, amit megparancsolt, felhajtották a szépségeket, mintha marhákat terelnének vágóhídra. Nem telt bele sok idő, és abba a faluba is eljutottak, ahol a kádár élt három leányával.

A kádár Arankát és Rézit gyorsan néhai neje ruháiba öltöztette, majd szénnel finom ráncokat rajzolt az arcukra. Aztán apró, ablaktalan és nyirkos hálókamrájukba küldte őket, abban reménykedve, hogy ez is segít elleplezni valódi életkorukat.

Az ezüst hajú lánynak nem volt saját szobája – az éjszakát apja műhelyében, egy szalmazsákon töltötte –, így neki nem volt hol elrejtőznie. De a kádár a leghalványabb erőfeszítést sem tette azért, hogy neki is találjon valami álcát.

– Készíts egy kanna teát a király embereinek – szólt rá. – És iparkodj vele!

A lány tette, amit kértek tőle. Néhány perc múlva egy ifjú katona rontott a házba.

– Ki lakik itt? – kérdezte.

– Csak én, meg idős nénikéim – felelte a kádár.

– Valóban?

A katona kivágta Aranka szobájának ajtaját. A lány egy hintaszékben kuporogva zoknit stoppolt, de valósággal remegett a félelemtől.

– Te meg ki vagy? – reccsent rá a katona.

– Csak egy öregasszony – hangzott Aranka válasza. A katona azonban jól hallotta, milyen fiatalosan cseng a hangja.

– Le azzal a főkötővel! – parancsolt rá.

Aranka tudta, neki vége, ha a katona megpillantja lépes mézként ragyogó szőke fürtjeit, ezért kötőtűit tőrként forgatva felpattant a hintaszékből. De egy sikoly sem hagyhatta el ajkát, a katona már ki is vonta kardját, és egyetlen erőteljes csapással elválasztotta a lány fejét a testétől.

Innen Rézi kamrájába ment.

– Ki az? – tudakolta Rézi, aki úgy tett, mintha a korba belehibbant vénség lenne, aki épp felriad délutáni szunyókálásából.

– Engem a királyod küldött! – csattant fel a katona. – És te ki lennél?

– Csak egy öregasszony – felelte Rézi. A katona azonban jól hallotta, milyen fiatalosan cseng a hangja.

– Le azzal a főkötővel!

Rézi okos lány volt, és mielőtt behúzódott volna a szobájába, még gyorsan liszttel hintette be a fejét. Sajnálatos módon azonban megfeledkezett a szemöldökéről, amely bronzpálcaként csillogott. Amikor lecsapott feje a padlón puffant, a nyomában kis lisztfelhő szállt fel.

A katona visszatért a konyhába, és meglátta az ezüst hajú lányt, aki épp kitöltötte a forró vizet a teához.

– Hát te meg ki vagy? – kérdezte a fiatalember.

A lány nem válaszolt.

– Nincs neve – magyarázta a kádár.

– Hmm, szóval nincs? Na, vedd csak le a főkötődet.

Az ezüst hajú lány engedelmeskedett, mire azonnal szétbomlottak és leomlottak hullámos, platina színű fürtjei. A katona közelebb hajolt, hogy szemügyre vehesse szemöldökét és szempilláit, amelyek szintén hiteles módon deres árnyalatúak voltak. Végül belenézett a lány szemébe, és látta, hogy a benne lakozó bánat olyan feneketlenül mély és kortalan, akár a tenger.

Elégedetten kivonta a kardját és átdöfte vele a kádár a hasát.

– Hazudtál nekem – közölte. – Csak egy idős nénikéd van.

– Egy csésze teát indulás előtt? – érdeklődte meg az ezüst hajú lány. Egyáltalán nem tartott attól, hogy a katona meghallja hangjában a fiatalos csengést, mivel sosem volt igazán fiatal.

– Nem, asszonyom, köszönöm szépen – felelte a fiatalember, aztán távozott.

Az ezüst hajú lány a kertben eltemette nővéreit és apját. Élete hátralevő részét pedig a királyság legszebb leányaként, magányosan töltötte.

Egyszerű kérdések

Egy dolgot sikerült eltalálnom a történetemben. Amikor közelről megnézhettem magamnak az ezüst hajú lány szemét, láttam, hogy zöldesszürke, akár az óceán. Szív alakú száját elgondolkodva összeszorította, hogy szinte már csücsörített. Az olvasással végezve felpillantott, és a legcsekélyebb mértékben sem tűnt meglepettnek, amikor észrevette, hogy ott ülök vele szemben.

– A platina és az ezüst nem ugyanaz az árnyalat – jegyezte meg. – A platina világosabb.

Letettem kettőnk közé az asztalra a pénzköteget, majd a naplómra böktem.

– Azt javaslod, hogy cseréljünk? – tudakolta. A hangja enyhén játékosan csengett, mintha a legkevésbé sem izgatná, hogy az imént kiraboltam. Biccentettem. Becsukta a naplómat, és a melléhez szorította. – Köszönöm, de inkább a történetet tartanám meg. Mindig is hittem abban, hogy a művészetet támogatni kell.

Ekkor tért vissza az asztalhoz a pincér.

– Uram, távozás előtt elmulasztott fizetni.

Elvigyorodtam, mivel volt valami röhejes abban, hogy egy öt dolcsis kávé miatt kerülök bajba, amikor pedig az előbb jó ötezer dollárral sétáltam ki innen.

– Mulatságosnak találja? – kérdezte a pincér.

A szállodákban még az is szuper, hogy gyakorlatilag lehetetlen bajba kerülni. Mindenki vendégnek hisz bennünket, ami annyit tesz, hogy turisták vagyunk, vagyis jó eséllyel idióták. Ha valaki azon kap, hogy olyan helyen időzünk, ahol semmi keresnivalónk, mindössze szörnyen összezavarodott képet kell vágnunk, mintha épp most ébredtünk volna fel valaki más testébe zárva. Tekintettel az állapotomra, nekem persze valamivel nehezebb a dolgom, de már megtanultam, hogyan intézzem. Ilyenkor előveszem a jó öreg füzetemet, és belefirkantok valami ilyesmit: A mosdót keresem. Vagy: El tudná mondani, hogyan jutok el a Golden Gate hídhoz? Esetleg a jól bevált klasszikust: No hablo ingles. Fogadnék, akár azt is simán megúsznám, ha valaki arra riadna az éjszaka közepén, hogy ott állok egy szál Speedo gatyában az ágya fölé hajolva, és épp egy henteskést élezek.

Ahogy az sejthető volt, a pincér továbbra is arra várt, hogy válaszoljak.

A lehető leghanyagabb mozdulattal lehámoztam a kötegről egy bankjegyet, és felé nyújtottam, ahogy a lány is tette néhány perce. A pincéren látszott, mennyire szeretne tovább mérgelődni, de az is, mennyire vágyik arra, hogy újabb száz dollárt keressen. Végül sikerült meghoznia a helyes döntést.

– Ez határozottan drága reggeli volt – jegyezte meg a lány, miután a felszolgáló távozott. Felé lökdöstem a pénzköteget, de kapásból visszapöckölte.

– Még nem. Előbb kérdeznék párat. Ezt a történetet rólam írtad?

Vállat vontam.

– Igen vagy nem?

Újra megrántottam a vállam, amit összevont szemöldökkel nyugtázott. Valahogy ettől csak még csinosabbnak tűnt. Sápadt arca enyhén kipirult, járomcsontja élesebben rajzolódott ki. A fenébe, de mennyire, hogy csinos volt!

– Rossz modorra vall nem válaszolni egyszerű kérdésekre – szögezte le.

A füzetem felé intettem, amit nem volt hajlandó visszaadni, ezért elővettem a tollamat, és a tenyerembe körmöltem bele: Nem tudok beszélni.

Aztán kegyelemdöfésként mákszemnyi betűkkel odaírtam még alá: Na, most már elég bunkónak érzed magad, mi?

Első találkozásom dr. Miltonnal

Dr. Milton íróasztala felett egy banánról készült nagyméretű fotó lógott. Amikor először leültem a szobájában, rajtakapott, hogy azt bámulom. Tizenkét éves voltam.

– Már itt volt, amikor beköltöztem – magyarázta. – Elképzelhetőnek tartom, hogy előttem egy gorilla bérelte a helyiséget.

Kedveltem dr. Miltont. A szakálla úgy nőtte be az arcát, mint az oroszlánsörény, és ugyanolyan szemüveget hordott, mint apu, amikor dolgozott: vékony, fekete, szögletes keretűt.

– Parker, tudod te, mik azok a baktériumok? – kérdezte váratlanul.

A választ egy széles, sárga lapú jegyzettömbre kellett írnom vastag nyomot hagyó, vörös tollal, amelynek enyhén vegyszerszaga volt. Valahol a szobámban még mindig őrzöm azt a papírblokkot.

Megbetegítik az embert, feleltem.

– Pontosan. A baktériumok egészen aprócska dolgok, amelyek bejutnak a szervezetünkbe és megbetegítenek bennünket. De baktériumok nélkül is lehetünk betegek, mert ilyesmi nemcsak a testünkkel eshet meg. Az elménk is lerobbanhat.

Mint amikor valaki megzakkan.

Dr. Milton kacagása őszinte volt (úgy tippelem, a nevetések 80 százaléka nem ilyen), aminek örültem.

– Parker, téged senki sem tart zakkantnak. De nyilván megérted, hogy édesanyád aggódik, ugye?

Ezt felfogtam. Anyu azért aggódott, mert nem voltan hajlandó suliba menni a baleset óta eltelt fél évben. Mert néma hisztirohamot rendeztem, ha csak felvetette, hogy menjek ki a levegőre egy időre – mintha a házból való kilépés a világvégével lenne egyenlő. Ó, igen, és ott volt az egész „nem beszélek” dolog is.

Mert nem tudok beszélni, firkantottam le.

– Én azért nem vagyok meggyőződve arról, hogy nem tudsz beszélni. Sőt igyekszem arról meggyőzni téged, hogy menni fog. Van kedved játszani valamit?

Oké.

Dr. Milton elővett egy csomó fehér lapot, amiken fura foltok voltak. Később megtudtam, hogy ezt Rorschach-tesztnek nevezik.

– Itt mit látsz? – kérdezte.

Meregettem a szemem, igyekeztem rájönni, mit kellene látnom. Ahhoz elég idős voltam, hogy tudjam, játékról szó sincs, ez itt valami felmérés. Tini nindzsa teknőc tapos egy denevéren, írtam. Amikor kiszúrtam, milyen feszülten figyel dr. Milton, még hozzátettem: Meg egy pandamaci. És pár birka.

– Ezek közül az állatok közül félsz bármelyiktől is?

Nem.

– Úgy néznek ki, mintha mozognának?

Nem.

– És mit mondasz erről?

Újabb lapot emelt fel.

Ez ijesztő.

– Megijesztett?

Mintha valami tengeri szörny lenne.

Újabb kártyák következtek – egy másik tengeri szörny (ezúttal polipcsápokkal), egy fémszamáron lovagló karikalábú cowboy, egy virágmező –, majd újra végigvette az összes lapot. Aztán arra kért, hogy rendezzem őket sorba aszerint, hogy melyik képet látom a leginkább egyértelműnek, és haladjak a legkevésbé világos felé.

– Tetszik, ugye? – tudakolta.

Elmegy.

– Élvezed, ha kreatív lehetsz.

Azt hiszem.

– És szeretnél majd írni is, mint apukád?

Megráztam a fejem.

– Miért nem?

Apu nem volt boldog.

– Ezt honnan tudod?

Egy darabig töprengtem, de képtelen voltam megfogalmazni a jó választ. Egyszerűen csak tudtam. Szerintem a gyerekeknek külön tehetsége van ahhoz, hogy ráleljenek a boldogságra, ám az idő múlásával lassan elveszítik. Így kell lennie, mert különben feltűnne nekik, mennyire boldogtalan mindenki, és ők maguk sem lennének képesek soha a boldogságra.

Fogalmam sincs.

– Te boldog vagy, Parker?

Ez is nehéz kérdés volt. Felnéztem a banánra, amelynek két vége nagy, sárga vigyort alkotva ívelt fel. Sírhatnékom támadt tőle. Úgyhogy el is bőgtem magam.

Dr. Milton nem közölte velem aznap a diagnózisát. Jó néhány hónapba beletelt, mire elkezdtük nevükön nevezni a problémáimat: elhúzódó, összetett gyász-zavar, trauma kiváltotta pszichogén afónia, szociális szorongás. Aznap egy projekttel bízott meg. Elmagyarázta, szerinte azért nem akarom elhagyni a házunkat, mert nem szeretném, ha az életem folytatódna, miközben apukám nincs már ott nekem. Javasolta, hogy kezdjek el naplót vezetni, tartsam számon, mi történt velem minden nap, mintha leveleket írnék apunak. Akkor eléggé butaságnak tűnt, de végül is bevált. Pár hónap múlva már nem féltem kilépni az ajtón. Újabb néhány hónap elteltével pedig hajlandó voltam visszamenni az iskolába. Na persze a naplóírás elvileg nem lett volna állandó tevékenység – inkább csak egy rövid megálló a mentális egészség felé vezető transzkontinentális vonatúton. Csakhogy az én vonatom mintha sehogy sem akart volna továbbzakatolni.

Dr. Milton azt állította, a beszédproblémámon egyedül speciális terapeuta segítségével javíthatok, és megszervezett nekem egy találkozót dr. Joondeph-fel. Dr. Joondeph azt a feladatot adta, hogy próbáljak meg zümmögéssel „bemelegíteni” egy adott szó előtt, mert a zümmögés-hümmögés állítólag ellazítja a hangszalagokat. Közölte velem, hogy javulhat az állapotom, de muszáj lesz beleadnom apait-anyait. Hónapokba, akár évekbe is beletelhet, mire rendbe jövök.

Dr. Miltonhoz továbbra is jártam – az elmúlt hat évben hetente egyszer –, viszont azután a bizonyos első alkalom után nem akartam visszamenni dr. Joondeph-hez, és a zümmögős gyakorlattal is csak néhányszor tettem próbát.

Anyu sokszor mesélte, hogy kicsi koromban volt egy nagy bokor a Golden Gate parkban, piros bogyók termettek rajta, amiket én rettentően szerettem lecsipegetni róla. Állítólag egész délutánokat képes voltam ezzel tölteni: egy vödröt teleszedtem a bogyókkal, majd átvittem a borostyánhoz, ott kiborítottam, és kezdtem elölről az egészet. Azt mondta, apu ritka mulatságosnak találta a dolgot. „A fiunk felcseperedve vándorló mezőgazdasági munkás lesz!” – lelkendezett.

Ez jóval a baleset előtt történt, még mielőtt a „pszichogén afónia” kifejezés beépült volna a szókincsembe. Már akkor is olyasmiket szerettem csinálni, amihez nem kellett sokat fecsegni. Azt mondják, Isten azért adott nekünk két fület és egy szájat, mert hallgatni kétszer olyan fontos, mint beszélni. Ezzel eléggé egyet tudok érteni. Na persze Isten két orrcimpát is adott, egy segglyukat, harminckét fogat, meg tíz lábujjat. Szóval nem vennék mérget arra, hogy a fentiek minden élethelyzetre érvényesek. Abban viszont biztos vagyok, hogy tulajdonképpen sosem zavart különösebben ez az én mentális zavarom. Dr. Milton úgy látja, mostanra az is lehetséges, hogy megkedveltem a dolgot, mivel annyira az egyéniségem részévé vált. És az