A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Amber Room

This translation publihsed by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Fordította: Lantos István

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2003 by Steve Berry

Hungarian translation © Lantos István jogutódja, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-963-566-309-5

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Apámnak, aki évtizedekkel ezelőtt
tudtán kívül felszította a tüzet,
és anyámnak, aki megtanított arra,
hogyan őrizzem meg a lángot.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Egyszer valaki azt mondta, hogy az írás magányos vállalkozás. Egyetértek vele. De egy kéziratot az ember sohasem ír „légüres térben”, pláne nem olyat, amelynek esélye van a megjelenésre, én pedig abban a szerencsés helyzetben voltam, hogy sokan segítettek.

Elsősorban Pam Ahearn, a fantasztikus ügynököm, aki a viharból mindig csendesebb vizekre hajózott. Aztán Mark Tavani, a kiváló szerkesztő, aki adott nekem egy lehetőséget. És ott van Fran Downing, Nancy Pridgen és Daiva Woodworth, három csodálatos nő, akikkel minden szerda este feledhetetlen volt. Megtisztelő, hogy én is tagja lehettem a „lánycsapatnak”. Aztán David Poyer és Lenore Hart írók, akik nemcsak praktikus tanácsokkal láttak el, hanem összehoztak Frank Greennel, aki megtanított a szükséges fogásokra. És a sógorom és sógornőm, Arnold és Janelle James, akik soha nem próbálták elvenni a kedvemet az írástól. Végül pedig mindazok, akik hajlandók voltak végighallgatni a fecsegésemet, elolvasták a próbálkozásaimat és elmondták a véleményüket. Nem merem felsorolni mindannyiukat, attól félve, hogy valakit esetleg kifelejtek. De mindannyiótoknak tudnotok kell, hogy valamennyien nagyon fontosak vagytok számomra, és a véleményetek sokat segített.

Mindenekelőtt azonban két embert említek, akik a legtöbbet jelentenek nekem. Feleségem, Amy, és lányom, Elizabeth, akik együtt mindenre képesek, még arra is, hogy ezt a könyvet a világra segítsék.

„Bármilyen okból dúlunk is fel egy országot, meg kell kímélnünk azokat a dolgokat, amelyek dicsőségére válnak az emberi társadalomnak, ugyanakkor nem erősítik az ellenségeinket – vagyis a templomokat, a sírokat, a középületeket és minden szép műtárgyat… Ellenkező esetben az emberiség ellenségévé válunk, mert önkényesen megfosztjuk ezektől a csodálatos műalkotásoktól.”

EMMERICH DE VATTEL,

A népek törvénye, 1758

„Részletesen tanulmányoztam a történelmi emlékek állapotát Petrodvorecben, Carszkoje Szelóban és Pavlovszkban, és mindhárom városban szörnyű pusztítást tapasztaltam a műkincsekben. Ráadásul az okozott kár – amelynek teljes felmérése rendkívül nehéz lesz, éppen roppant nagysága miatt – sokszor a szándékosság egyértelmű jeleit mutatta.”

Joszif Orbelinek, az Ermitázs igazgatójának tanúvallomása a nürnbergi perben

1946. február 22.

ELŐHANG

MAUTHAUSENI KONCENTRÁCIÓS TÁBOR, AUSZTRIA

1945. ÁPRILIS 10.

A foglyok Fülnek hívták, mert ő volt az egyetlen orosz a nyolcas barakkban, aki tudott németül. Senki nem szólította valódi nevén, Karol Borjának. Uho – Fül –, ragasztották rá az első napon, amikor több mint egy évvel ezelőtt a táborba került. Ő pedig büszkén viselte a nevét, és komolyan vette a feladatát.

– Mit hallasz? – kérdezte suttogva az egyik fogoly. Az ablak alatt kuporgott, a hideg üvegtáblához tapadva, lehelete finom fátyolként lebegett a zord, hideg sötétségben.

– Megint szórakozni akarnak? – kérdezte egy másik fogoly.

Két estével korábban az őrök elvittek egy oroszt a nyolcas barakkból. A Fekete-tenger melletti Rosztovból való gyalogos volt, nemrég érkezett. Egész éjjel hallották a sikolyait, amelyeknek csak egy géppisztoly szaggatott ugatása vetett véget. Vérben úszó teste másnap reggel a főkapu mellett lógott, hogy mindenki jól láthassa.

Karol gyors pillantást vetett a barakk belsejének sötétje felé.

– Csend legyen! A szél zúgásától alig hallok valamit.

A tetvektől nyüzsgő, háromemeletes fekhelyeken minden fogolyra kevesebb mint egy négyzetméter hely jutott. Száz beesett szempár nézett vissza rá.

Mindenki engedelmeskedett. Senki nem moccant. Félelmeik már rég elvesztek a mauthauseni borzalmak tengerében. Hirtelen elfordult az ablaktól.

– Jönnek.

Egy pillanattal később kivágódott a barakk ajtaja. Az éjszaka jeges lehelete azonnal bekúszott Humer őrmester, a nyolcas barakk felelőse mögött.

– Achtung!

Claus Humer SS volt, Schutzstaffel. Mögötte két másik SS-katona jött. Mauthausenben az összes őr az SS tagja volt. Humernél nem volt fegyver. Sohasem. Több mint 182 centiméteres magassága és combnyi vastagságú karja elegendő védelmet jelentett.

– Önkéntesekre van szükségem – mondta Humer. – Te, te, te és te.

Utolsónak Borját választotta ki. A rab nem értette, hogy mi történik. Éjjelente nagyon kevés fogoly halt meg. A gázkamrák ilyenkor üresen álltak, ekkor tisztították ki a gázvezetékeket és mosták föl a kövezetet a következő napi mészárláshoz. Az őrök leginkább a saját barakkjaikban maradtak, a kályhák köré gyűlve, amelyeket jól átfűtött a foglyok utolsó erejével gyűjtött rőzse. A doktorok és asszisztenseik ugyancsak aludtak, készülve a másnapi kísérletekre, amelyekhez véletlenszerűen válogatták a kísérleti nyulakat, vagyis a táborlakókat.

Humer egyenesen Borja szemébe nézett.

– Te érted, amit mondok, ugye?

Borja nem válaszolt, csak bámult vissza, az őr fekete szemébe. Egy év szörnyűségei megtanították arra, hogy értékelni tudja a hallgatást.

– Nem szólsz semmit? – kérdezte Humer németül. – Jó. Úgyis csak értened kell… a pofádat meg befoghatod.

Egy őr jött előre, karjára fektetett négy szövetkabáttal.

– Kabátok? – mormolta az egyik orosz.

Egyetlen fogolynak sem volt kabátja. Egy koszos zsákvászon inget és egy rongyos nadrágot kaptak a táborba érkezésükkor, olyat, amelyen több volt a lyuk, mint az anyag. Ha meghaltak, lehúzták róluk, majd a büdös ruhát mosás nélkül megkapta egy következő transzporttal érkező fogoly. Az őr a földre dobta a kabátokat.

– Mäntel anziehen! – mutatott a kabátokra Humer.

Borja fölvette az egyik zöld batyut.

– Az őrmester azt mondta, hogy vegyük fel – mondta oroszul.

A többiek követték a példáját.

A szövet feldörzsölte a bőrét, de kellemes érzés volt. Már idejét sem tudta, mikor volt, hogy csak kicsit fázott.

– Kifelé! – parancsolta Humer.

A három orosz Borjára nézett, aki az ajtó felé intett. Mindannyian kimentek az éjszakába.

Humer a hóban és jégben a tábor főterére vezette a menetet. Jeges szél dudált az alacsony faházak között. Nyolcvanezer ember volt bezsúfolva ezekbe az épületekbe; több, mint amennyi lakosa annak a megyének volt, ahol Borja született Belorussziában. Már letett arról, hogy valaha is újra lássa azt a vidéket. Az idő szinte jelentés nélkülivé vált, de – ép elméje megőrzése végett – Borja igyekezett számontartani. Március vége volt. Nem, április eleje. És még mindig fagyott. Miért nem halt meg, vagy ölték meg? Naponta több száz fogollyal történt ez meg. Az lenne a sorsa, hogy túlélje ezt a poklot?

De mi végre?

A főtérhez érve Humer balra fordult, és egy nyitott területre masírozott. Az egyik oldalon fogolybarakkok sorakoztak. A másik oldalon a tábor konyhája állt, a fogda és a kórház épületei. A térség végében ott feküdt a hatalmas henger. Az egytonnás vashengert mindennap végig kellett húzni a fagyott földön. Borja remélte, hogy most nem ez lesz a feladatuk.

Humer megállt négy cölöp előtt.

Két nappal korábban egy kis csapatot vezényeltek a közeli erdőbe, és Borja is egyike volt a tíz fogolynak. Kivágtak három nyárfát. Eközben eltört az egyik fogoly karja, ezért a helyszínen agyonlőtték. Lecsapkodták az ágakat, majd négy darabba vágták a törzseket, aztán bevonszolták a táborba, és embermagasságúra beleverték a földbe a főtéren. Azóta a cölöpök üresen álltak. Most két fegyveres őr vigyázott rájuk. Erős reflektorok világítottak félkörben, párát keltve a száraz hidegben.

– Itt várjatok! – mondta Humer.

Az őrmester földobogott néhány falépcsőn, és bement a fogda épületébe. A nyitva hagyott ajtón át a fény sárga téglalapot rajzolt a földre. Néhány másodperc múlva négy meztelen férfit vezettek ki. Szőke hajuk nem volt leborotválva, mint a tábor foglyainak túlnyomó többségét jelentő oroszoké, lengyeleké és zsidóké. Izmaik sem voltak elsorvadva, és a mozgásuk sem volt lassú. A tekintetük sem volt apatikus, szemük nem volt beesett, ödémák sem látszottak karcsú, de nem lesoványodott testükön. Ezek az emberek erősek és szívósak voltak. Katonák. Németek. Borja sokszor látott már ilyen férfiakat. Gránitkemény arcok, semmi érzelem. Fagyosak, mint ez az éjszaka.

Mind a négyen kihúzott derékkal, egyenletesen masíroztak, karjukat a testük mellé szorítva. Egyikük tejfehér bőrén sem látszott, hogy érzékelné a hideget. Humer követte őket, és a cölöpök felé irányította a menetet.

– Erre!

A négy meztelen német arra ment, amerre utasították.

Humer négy tekercs kötelet dobott a földre.

– Kötözzétek őket a cölöpökhöz!

A három orosz Borjára nézett. Ő fölvette a négy kötelet, kiosztotta, és közben elmondta, mit kell tenniük. Mindegyikük odalépett egy-egy némethez, aki vigyázzállásban várt a nyárfacölöpök előtt. Miféle engedetlenség válthatott ki ilyen őrültséget? Borja körbetekerte a kenderkötelet az embere mellén, és a karóhoz rögzítette.

– Szorosabbra! – vakkantotta Humer.

A fogoly megcsomózta és erősen meghúzta a durva kötelet a német csupasz mellkasán. A férfinak arcizma sem rándult. Humer odébb lépett, hogy ellenőrizze a másik hármat. Ezt használta ki Borja, és németül odasúgta:

– Mit csináltatok?

Nem kapott választ.

Meghúzta a kötelet.

– Ilyesmit még velünk sem csinálnak.

– Dicsőség szembeszállni a foglyul ejtőddel – súgta vissza a német.

Igen, gondolta az orosz, ez igaz.

Humer visszafordult. Borja megkötötte az utolsó csomót.

– Álljatok ide! – rendelkezett Humer.

A három orosszal együtt odébb csoszogott a friss hóban, el az útból. Hogy még jobban kizárja a hideget, kezét a hóna alá dugta, és a lábával topogott. A kabát csodás volt. Amióta a táborba került, most érzett először meleget. Akkor vették el a teljes személyazonosságát, amely helyett mindössze egy számot kapott – 10901 –, amit a jobb alkarjára tetováltak. Rongyos ingének bal mellére háromszöget varrtak. A benne lévő R betű azt jelentette, hogy ő orosz. A szín is fontos volt. A politikai foglyoké vörös. A köztörvényes bűnözőké zöld. A zsidók sárga Dávid-csillagot viseltek. A hadifoglyok barna vagy fekete jelzést.

Humer láthatóan várt valamire.

Borja a bal oldalára pislogott.

Újabb reflektorok gyúltak ki, és megvilágították a főteret, egészen a bejárati kapuig. Kint a kőfejtőbe vezető út a sötétségbe veszett. A kerítés túloldalán, a főparancsnokság épületében továbbra sem gyúltak fények. Látta, amint a kapu kinyílik, és egy magányos alak lép a tábor területére. A férfi térdig érő télikabátot viselt. A sárgásbarna, magas szárú csizma világos nadrágban folytatódott. Fején világos színű tiszti sapka. Vaskos comb nehezítette a határozott, peckes járást, amit viszont erősített a méltóságteljesen domborodó pocak. A fényben aztán előtűnt egy hegyes orr és világos szempár. Az arc nem volt ellenszenves.

És azonnal fel lehetett ismerni.

Ő volt a Richthofen vadászszázad utolsó parancsnoka, a német légierő főparancsnoka, a Reichstag elnöke, a porosz miniszterelnök és belügyminiszter, az erdészet és vadászat birodalmi főnöke, a birodalmi védelmi tanács elnöke, a Harmadik Német Birodalom marsallja. A Führer kijelölt utódja.

Hermann Göring.

Borja egyszer már látta Göringet: 1939-ben, Rómában. Akkor Göring egy feltűnően elegáns szürke öltönyt viselt, vastag nyakán skarlátvörös nyakkendővel. Kövér ujjain rubingyűrűk csillogtak, a zakó bal hajtókájára pedig egy gyémántokkal kirakott birodalmisas-jelvény volt tűzve. Visszafogott beszédében Németország világban elfoglalt helyéről értekezett, efféléket kérdezve: Mire van inkább szükségünk: fegyverekre vagy vajra? Mit importáljunk: disznózsírt vagy vasércet? A harci készültség erőssé tesz bennünket. A vajtól csak elhízunk. Beszédét Göring azzal a szenvedélyes vízióval zárta, hogy Németország és Olaszország vállvetve, együtt megy majd a következő küzdelmekbe. Borja emlékezett rá, hogy figyelmesen hallgatta a beszédet, de az nem tett rá nagy hatást.

– Uraim, remélem, kényelmesen állnak – mondta Göring halkan, amikor a négy megkötözött fogolyhoz ért.

Egyikük sem válaszolt.

– Mit mondott nekik, Uho? – kérdezte súgva az egyik orosz.

– Gúnyolódik velük.

– Pofa be! – morogta Humer. – Viselkedjetek, mert melléjük köttetlek titeket is!

Göring a négy meztelen férfi elé állt.

– Még egyszer kérdem: van-e valami mondanivalójuk?

Csak a szél süvített.

Göring még közelebb hajolt az egyik borzongó némethez. Ahhoz, amelyiket Borja kötötte ki.

– Mathias, maga bizonyára nem akar így meghalni. Maga katona, a Führer hűséges katonája.

– A Führernek… ehhez… semmi köze – dadogta a férfi a hidegtől reszketve.

– De mindazt, amit teszünk, az ő dicsőségére tesszük.

– Éppen ezért… választottam… a halált.

Göring vállat vont, olyan természetességgel, ahogyan akkor tesszük, amikor mégis egy másik süteményt választunk. Humerhez lépett. Az őrmester intett két őrnek, akik egy hatalmas hordót cipeltek a megkötözött férfiak elé. Egy harmadik őr négy óriási merőkanalat hozott, és ledobta őket a hordó mellé, a hóba. Humer az oroszokra nézett.

– Merítsétek tele vízzel, és álljatok egy-egy ember mellé!

Borja tolmácsolta a többieknek, hogy mit kell tenniük. Felvették a négy merőkanalat, és belemerítették a vízbe.

– Egy csepp sem folyhat ki – figyelmeztetett Humer.

Borja óvatosan emelte ki a kanalat, de a vadul fújó szél kilöttyintett néhány cseppet. Senki nem vette észre. Odafordult ahhoz a némethez, akit ő kötözött a cölöphöz. A Mathias nevűhöz. Göring középen állt, és fekete kesztyűjét húzogatta.

– Látja, Mathias – mondta közben –, leveszem a kesztyűmet, hogy én is érezzem a hideget, amit a maga bőre már érez.

Borja elég közel állt ahhoz, hogy jól lássa a jobb kezének középső ujján lévő ezüstgyűrűt, amelyen egy kidomborodó ököl volt látható. Göring benyúlt a nadrágzsebébe, és elővett egy követ. Egy aranyszínű követ. Borja ráismert: borostyán volt. Göring a kődarabot dörzsölgetve beszélt:

– Ötpercenként vizet csorgatok magukra, amíg valamelyikük el nem mondja azt, amit hallani akarok. Vagy meghalnak. Nekem mindegy. De ne feledjék: aki beszél, életben marad. És ekkor az egyik nyomorult orosz veszi át a helyét a cölöpnél. Az illető visszakapja a kabátját, és ő öntözheti az oroszt, amíg az meg nem hal. Gondoljanak csak bele, micsoda mulatság! Mindössze annyit kell tenniük, hogy elmondják azt, amit hallani akarok. Nos, van valami mondanivalójuk?

Csend.

Göring odabólintott Humernek.

– Gieße es! – mondta Humer. – Öntsétek!

Borja megbillentette a merőkanalat, a többiek követték a példáját. Jeges víz csurgott Mathias szőke fejére, majd onnan tovább, az arcára, a mellére. A teste apró reszketésekkel felelt. A német nem szólt semmit, csak a foga vacogását lehetett hallani.

– Van valami mondanivalójuk? – kérdezte ismét Göring.

Semmi.

Öt perccel később megismételték az öntözést. Négy újabb öntözés, vagyis húsz perc múlva a férfiak már kezdtek visszafordíthatatlanul kihűlni. Göring egykedvűen állt, és dörzsölgette a borostyánt. Mielőtt letelt volna az újabb öt perc, odaállt Mathias elé.

– Ez már túlzás. Mondja meg, hol van elrejtve das Bernsteinzimmer, és vessen véget a szenvedéseinek! Ezért nem érdemes meghalni.

A reszkető német mereven bámult vissza, csodálatra méltó bátorsággal. Borja kezdte magát kényelmetlenül érezni, hogy bűntársa Göringnek a német megölésében.

– Sie sind ein lügnerisch-diebisch Schwein – bukott ki egy lélegzetre Mathiasból. – Maga egy hazug, tolvaj disznó! – és köpött egyet.

Göring visszahőkölt, a nyál a télikabátjára fröccsent. Letörölte a nyomát, aztán szétnyitotta a kabátját: láthatóvá vált a kitüntetésekkel teli szürke egyenruhája.

– Én a maga Reichsmarschallja vagyok. Második, a Führer után. Egyedül én viselek ilyen egyenruhát. Azt képzeli, hogy csak úgy bemocskolhat? Mathias, vagy elmondja, amit hallani akarok, vagy halálra fagy. Lassan. Nagyon lassan. Az pedig nem lesz kellemes.

A német megint köpött egyet. Ezúttal egyenesen az uniformisra. Göring meglepően nyugodtan állt.

– Csodálatos, Mathias. Értékelem a lojalitását. De meddig bírja még? Nézzen magára! Nem szeretne egy kicsit felmelegedni? Odaülni a jó meleg tűz mellé, a testét puha, meleg takaróba burkolni? – Göring hirtelen megragadta Borját, és odarántotta a megkötözött német elé. Egy kis víz kifröccsent a merőkanálból a hóra. – Milyen nagyszerűen melegítene ez a kabát, mi, Mathias? Hagyná, hogy ez a szaros kozák melegedjen benne, maga pedig halálra fagy?

A német nem szólt semmit. Csak reszketett. Göring odébb lökte Borját.

– Mit szólna egy kis meleghez, Mathias?

A Reichsmarschall lehúzta nadrágján a cipzárt. Forró, gőzölgő vizeletsugár lövellt a férfi bőrére, sárgás csíkot hagyva maga után, ahogy lefolyt a hóra. Göring az utolsó cseppeket is áldozatára rázta, majd visszazárta a sliccét.

– Na, jobban érzi magát, Mathias?

– Verrottet in der Hölle, Schwein.

Borja egyetértett. Rohadjon meg a pokolban a disznó!

Göring előrelépett, és visszakézből keményen arcul ütötte a németet. Az ezüstgyűrű felszakította Mathias arcát. Vér bugyogott elő.

– Öntsétek! – kiáltotta Göring.

Borja visszafordult a hordóhoz, és telemerítette a kanalat.

A Mathiasnak nevezett német elkezdett kiáltozni: „Mein Führer. Mein Führer. Mein Führer.” A hangja egyre erősödött. A másik három is csatlakozott hozzá.

Ömlött rájuk a víz.

Göring csak állt, és figyelte őket, dühösen dörzsölgetve a borostyánt. Két órával később Mathias kiszenvedett a ráfagyott víz alatt. Egy órával később a másik három német is meghalt. Egyikük sem mondott semmit a Bernsteinzimmerről.

A borostyánszobáról.

első rész

EGY

ATLANTA, GEORGIA

A JELEN, MÁJUS 6., KEDD, 10 ÓRA 35 PERC

Rachel Cutler bírónő átnézett teknőckeretes szemüvege fölött. Az ügyvéd már megint kimondta, ő pedig most már nem hagyja szó nélkül.

– Elnézést, ügyvéd úr.

– Azt mondtam, hogy a védencem eljárási hiba miatt új tárgyalást kér.

– Nem, az előtt. Mit mondott?

– Azt mondtam: igen, uram.

– Ha nem vette volna észre, nem vagyok férfi.

– Igaza van, asszonyom. Elnézést kérek.

– Ma délelőtt már négyszer szólított így. Mindannyiszor feljegyeztem.

Az ügyvéd vállat vont.

– Szerintem jelentéktelen apróság. A Tisztelt Bíróság miért pazarolja az idejét arra, hogy följegyezze egyszerű nyelvbotlásomat?

És a pimasz disznó még mosolygott is. A bírónő feszesen ült a székében, és mereven bámult le az ügyvédre. Ugyanakkor rájött, hogy Marcus T. Nettles mit akar elérni. Nem szólt semmit.

– Ügyfelemet súlyos testi sértés bűntettével vádolják, bírónő. Úgy tűnik azonban, hogy a bíróságot jobban érdekli, hogy én hogyan szólítom önt, mint az, hogy milyen túlkapásokat követtek el a rendőrök.

A bírónő az esküdtekre pillantott, majd az ügyész asztalára. A Fulton megyei ügyészhelyettes, egy fiatal nő, láthatóan élvezte, hogy ellenfele a saját sírját ássa. Nyilvánvaló volt, hogy nem jött rá, mi Nettles szándéka. A bírónő viszont igen.

– Teljesen igaza van, ügyvéd úr. Ez valóban jelentéktelen apróság. Folytassa!

Hátradőlt a székében, és jólesőn nyugtázta, hogy kis elégedetlenség suhant át Nettles arcán. Olyasféle, mint amikor a vadász elhibázza a zsákmányt.

– Mi legyen az új tárgyalásra vonatkozó folyamodvánnyal?

– Elutasítom. Gyerünk! Folytassa az álláspontjuk összegzését!

Rachel az esküdtszék elnökét figyelte, aki éppen kimondta, hogy bűnösnek tartják a vádlottat. A verdikt meghozatalához húsz percre sem volt szükségük.

– Tisztelt Bíróság – emelkedett szólásra Nettles –, előzetes meghallgatást kérek az ítélethirdetés előtt.

– Elutasítom.

– Kérem az ítélet kihirdetésének elhalasztását.

– Elutasítom.

Úgy tűnt, Nettles tudatára ébredt előbbi hibájának.

– Javaslom, hogy az esküdtszék oszlassa fel magát.

– Minek alapján?

– Elfogultság miatt.

– Ki vagy mi iránt?

– Irántam és védencem iránt.

– Indokolja!

– A bíróság elfogult volt.

– Hogyan?

– Azzal a nyilatkozatával ma délelőtt, amit az én nem szándékos „uram” megszólításomra tett.

– Ha jól emlékszem, ügyvéd úr, elismertem, hogy csupán jelentéktelen apróság volt.

– Úgy van. De ez a párbeszéd az esküdtszék jelenlétében zajlott le, így a hátrányos megkülönböztetés ténye már megtörtént.

– Nem emlékszem, hogy akkor tiltakozott volna, vagy ez ügyben eljárási hiba miatt új tárgyalást kért volna.

Nettles hallgatott. Rachel átnézett a másik oldalra, a megyei ügyészhelyettesre.

– Mi a vád álláspontja?

– A vád ellenzi a javaslatot. Szerintünk a tárgyalás méltányos volt.

Rachel majdnem elmosolyodott. A fiatal ügyvédnő mégiscsak tudta, mi a helyes válasz.

– A feloszlatási kérelmet elutasítom. – A vádlottra nézett, egy kócos, himlőhelyes arcú fiatal fehér férfira. – A vádlott álljon fel! – Felállt. – Barry King, bűnösségét megállapították súlyos testi sértés bűntettének elkövetésében. Ezért a bíróság húsz év börtönre ítéli, amelyet a helyi büntetés-végrehajtási intézetben kell letöltenie. A törvényszéki szolga vezesse el az elítéltet!

Felállt, és a tölgyfa borítású ajtó felé indult, amely mögött a bírói irodák voltak.

– Mr. Nettles, bejönne hozzám egy pillanatra, kérem? – Az ügyészhelyettes is elindult. – Egyedül.

Nettles otthagyta ügyfelét, akit éppen megbilincseltek, és követte a bírónőt az irodába.

– Csukja be az ajtót, kérem. – Rachel kinyitotta a talárja elejét, de nem bújt ki belőle. – Ügyes próbálkozás volt, ügyvéd úr.

– Milyen próbálkozás?

– Délelőtt, amikor azt gondolta, hogy ezzel a bíró úr és bírónő kavarással ki tud majd hozni a sodromból. Rojtosra beszélhette a száját a teljesen hiteltelen védekezéssel, ezért úgy gondolta, hogy ha elveszítem a türelmemet, akkor kicsikarhat egy másik tárgyalást, eljárási hibára vagy elfogultságra hivatkozva.

– Az ember azt teszi, amit tennie kell – vonta meg a vállát Nettles.

– Magának azt kell tennie, hogy tiszteletet mutat a bíróság iránt, és egy női bírót nem szólít uramnak. Maga viszont ezt tette. Többször, szándékosan.

– Éppen most ítélte a védencemet húsz évre anélkül, hogy előzetesen meghallgatta volna. Mi ez, ha nem elfogultság?

Rachel leült, de az ügyvédet nem kínálta hellyel.

– Nem volt szükség meghallgatásra. Kinget én ítéltem el két éve, súlyos testi sértésért. Hat hónap börtön, hat hónap felfüggesztett. Jól emlékszem rá. Most meg fogott egy baseballütőt, és betörte vele egy ember koponyáját. Elfogyott a türelmem.

– Ki kellett volna magát zárnia a tárgyalásból. Ezek az információk befolyásolták az ítélőképességét.

– Tényleg? Ezen a maga által nagy hangon reklamált meghallgatáson mindez úgyis kiderült volna. Csak megspóroltam magának, hogy az elkerülhetetlenre kelljen várnia.

– Rohadt kurva!

– Ez magának száz dollárjába kerül. Azonnal fizetendő. Azzal a másik százassal együtt, amit a tárgyalóteremben művelt mesterkedéséért kap.

– Jogom van előzetes meghallgatáshoz, mielőtt elítél.

– Ez igaz. De ezt maga sem akarja. Nem tenne jót annak a soviniszta képnek, amit olyan nagy munkával próbál magáról terjeszteni.

A férfi nem szólt semmit, de érezni lehetett, hogy emelkedik benne a nyomás. Nettles erős testalkatú, erős állkapcsú, szívósságáról közismert ember volt, olyan, aki nem szokott hozzá, hogy egy nőtől fogadjon utasításokat.

– És valahányszor meglátom azt a ronda képét az én tárgyalásomon, az újabb száz dollárt jelent magának.

Nettles az íróasztalhoz lépett, előrántott egy köteg bankót, kivett két ropogós, a kövér Benjamin Franklin képével díszített százdollárost. Lecsapta őket az asztalra, majd kivett három további bankjegyet.

– Bassza meg!

Egy bankót leejtett.

– Bassza meg!

A második bankjegy is lelibegett.

– Bassza meg!

A harmadik Ben Franklin is a bírói asztalra hullott.

KETTŐ

Rachel becipzározta a talárját, visszament a tárgyalóterembe, és fellépkedett azon a három lépcsőn, amely arra a tölgyfa emelvényre vezetett, ahonnan már négy év óta ítélkezett. A szemközti falon lévő óra délután háromnegyed kettőt mutatott. Az jutott eszébe, vajon meddig lesz még abban a szerencsében része, hogy bíró lehet. Választási év volt, a nevezéseket két hete lezárták, neki pedig két kihívóval kellett szembenéznie a júliusi előválasztáson. Suttogtak ugyan arról, hogy vannak mások is versenyben, de péntek délután öt előtt tíz percig senki sem tette le a csaknem négyezer dolláros illetéket. A könnyű, ellenfelek nélküli választás most hosszú, fáradságos, támogató és pénzfelhajtó nyárnak nézett ki, tele kampánybeszédekkel. És egyik sem volt kellemes.

Most nem hiányzott neki újabb „nehezék”. A naptára zsúfolásig tele volt, naponta újabb és újabb pereket kapott. A mai napja ugyan kissé lazábbra sikerült azzal, hogy villámgyorsan ítéletet hoztak a Georgia állam kontra Barry King-ügyben. A fél óránál rövidebb tanácskozás mindenképpen gyors döntésnek minősült. Az esküdteknek nyilván nem nagyon tetszett T. Marcus Nettles színielőadása.

Most, hogy szabaddá vált a délutánja, elhatározta, hogy végre elintézi felgyülemlett elmaradásait, amelyeket bírói feladatai miatt kénytelen volt mindig félretenni. A mostani ítélkezési szakasz nagyon eredményes volt: négy bírói ítélet, hat esküdtszéki bűnösnek ítélés, egy felmentés. Tizenegy bűnügy aktája kipipálva, csak azért, hogy legyen hely annak a következő aktahegynek, amelyet a titkárnője szerint a bírósági hivatalnok már holnap reggel az íróasztalára tesz le.

A Fulton megyei Napi Hírek évente értékelte az összes helyi fellebbviteli bírót. Az utóbbi három évben Rachelt mindig az élbolyba sorolták, minthogy legtöbb bírótársánál gyorsabban hozta meg ítéleteit, és a fellebbezéseknél is mindössze két százalékban döntöttek később az ítéletei ellen. Nem rossz, ha az embernek 98 százalékban igaza van.

Leült a bírói pulpitus mögé, és nekikezdett a délutáni „parádénak”. Ügyvédek jöttek és mentek, maguk előtt tolva ügyfeleiket, akiknek csak egy bírói aláírásra volt szükségük, másoknak meg polgári peres ügyben lévő indítványa volt függőben, és ehhez kellett egy bírói állásfoglalás, hogy végre tárgyalni lehessen. Összesen vagy negyven különféle ügyben kellett intézkednie. Mire ismét a faliórára pillantott, az már negyed ötöt mutatott, és az eredeti halom kétaktányira fogyott. Az egyik egy örökbefogadás volt, amit szívesen intézett. A hétéves kisfiú Brentre, a hasonló korú fiára emlékeztette. A legutolsó ügy pedig egy névváltoztatás volt, amelyben a kérvényező saját magát képviselte. Ezt az ügyet szándékosan tette legutoljára, remélve, hogy addigra a terem már kiürül.

A törvényszéki szolga átadta az aktát.

Lenézett az öregemberre, aki bézsszínű zakót és sárgásbarna nadrágot viselt.

– Teljes neve? – kérdezte.

– Karl Bates. – A férfi fáradt hangján erős kelet-európai akcentus érződött.

– Mióta él Fulton megyében?

– Negyvenhat éve.

– Nem ebben az országban született?

– Nem. Belorussziából jöttem.

– De amerikai állampolgár, ugye?

Az öreg bólintott.

– Öreg ember vagyok. Nyolcvanhárom éves. Majdnem a fél életemet itt töltöttem.

A kérdések és a válaszok nem tartoztak szorosan az ügyhöz, de sem a segéd, sem az írnok nem szólt közbe. Az arcukon látszott, hogy értik, mi végre a kérdések.

– A szüleimet, a fivéreimet, a nővéreimet mind meggyilkolták a nácik. Sokan Belorussziában haltak meg. Mi fehéroroszok voltunk. Nagyon büszkék. A háború után nem sokan maradtunk, amikor a szovjetek megszállták az országunkat. Sztálin rosszabb volt, mint Hitler. Őrült. Mészáros. Semmi nem maradt ott, mire meghalt, ezért eljöttem. Ez az ország az ígéret földje, igaz?

– Orosz állampolgár volt?

– A helyes megnevezés, azt hiszem, szovjet állampolgár. – Az öreg megrázta a fejét. – Én sohasem tartottam magam szovjetnek.

– Szolgált a háborúban?

– Csak kényszerből. A nagy honvédő háborúban, ahogy Sztálin nevezte. Hadnagy voltam. Elfogtak, és Mauthausenbe küldtek. Tizenhat hónap a koncentrációs táborban.

– Miután bevándorolt Amerikába, mivel foglalkozott?

– Ékszerész voltam.

– Névváltoztatási kérelmet adott be a bírósághoz. Miért akarja megváltoztatni a nevét Karol Borjára?

– Az az eredeti nevem. Apám nevezett el Karolnak. Azt jelenti: erős akaratú. Én voltam a legkisebb hat gyerek között, és majdnem meghaltam születéskor. Amikor bevándoroltam ide, úgy gondoltam: védeni kell magamat. A Szovjetunióban dolgoztam kormányzati bizottságoknak. Gyűlöltem a kommunistákat. Tönkretették a hazámat, és én erről beszéltem. Sztálin sok társamat szibériai lágerekbe küldte. Féltem, baja lesz a családomnak. Nagyon kevés ember tudott elmenni onnan. De mielőtt meghalok, vissza akarom kapni az örökségemet.

– Ön beteg?

– Nem. De nem tudom, fáradt testem meddig bírja még.

Rachel nézte az előtte álló öregembert, akinek alakján meglátszott a kor, de még mindig délcegen tartotta magát. Mélyen ülő szeme kifürkészhetetlenül csillogott, haja hófehér, hangja érdes és titokzatos.

– Nagyon jól néz ki a korához képest.

Az öregember elmosolyodott.

– Azért akar nevet változtatni, hogy kibújjon az adófizetés alól, eltűnjön az igazságszolgáltatás vagy egy hitelező elől?

– Soha.

– Akkor megadom a hozzájárulásomat. Ön mától ismét Karol Borja.

Rachel aláírta a kérvényhez csatolt határozatot, majd átnyújtotta a segédnek, hogy iktassa. A bírónő lelépett az emelvényről, és odament az öreghez. Annak két könnycsepp gördült le borostás arcán. Rachel szeme szintén könnybe lábadt. Megölelte az idős embert, és lágyan csak ennyit súgott a fülébe:

– Szeretlek, apa!

HÁROM

16 ÓRA 50 PERC

Paul Cutler felállt a tölgyfa karosszékből. Jól látszott, hogy erősen türtőzteti magát. A bíró felé fordult.

– Tisztelt Bíróság, nem vitatjuk a panaszos által nyújtott szolgáltatás tényét. Csupán azt az összeget, amit ezért fel akar számolni. Tizenkétezer-háromszáz dollár nagyon sok egy ház kifestéséért.

– Nagy ház volt – vetette közbe a hitelező ügyvédje.

– Remélem is – tette hozzá a hagyatéki bíró.

– A ház körülbelül 180 négyzetméteres. Semmi extra nincs benne. A festés abszolút rutinmunka volt. A panaszos nem jogosult az általa felszámolt összegre.

– Bíró úr, az elhunyt a teljes ház kifestésére kötött szerződést ügyfelemmel, aki ezt maradéktalanul teljesítette.

– A panaszos, bíró úr, kihasznált egy 73 éves öregembert. Ő nem rendelt meg egy 12 300 dollár értékű munkát.

– Az elhunyt jutalmat ígért ügyfelemnek, ha egy hét alatt befejezi a munkát, és ő ezt meg is tette.

Paul nem akart hinni a fülének, hogy az ügyvéd mindezt képes rezzenéstelen arccal állítani.

– Nagyon kényelmes dolog ezt állítani, tudva, hogy az egyetlen ember, aki mindezt cáfolni tudná, halott. A dolog lényege, hogy a cégünk az ingatlan kijelölt végrehajtója, és nincs szándékunkban kifizetni ezt a számlát.

– Akarnak perre menni? – kérdezte a másik oldalt a gyűrött arcú bíró.

A hitelező ügyvédje lehajolt, és röviden sutyorgott a szobafestővel, egy sárgásbarna, műszálas öltönyt és nyakkendőt viselő fiatalemberrel, aki láthatóan kényelmetlenül érezte magát.

– Nem, uram. Talán inkább megegyezést szeretnénk. Hétezer-ötszáz dollár.

Paul sosem hátrált meg.

– Ezerkétszázötven. Egyetlen centtel sem több. Megbíztunk egy másik szobafestőt, hogy tekintse meg az elvégzett munkát. Annak alapján, amit elmondott, meglehetősen gyatra munkával van dolgunk. Úgy tűnik, a festéket felvizezték. Ami engem illet, a bíróságra bízom az ítélkezést. – A másik ügyvédre pillantott. – Én óránként 220 dollárt kapok, amíg itt küzdünk. Úgyhogy ne siessenek el semmit, ügyvéd úr.

A másik ügyvéd meg sem kérdezte ügyfelét.

– Nincs arra pénzünk, hogy pereskedjünk, úgyhogy nem tehetünk mást, elfogadjuk az ingatlankezelő ajánlatát.

– Naná! Te szemét zsaroló! – morogta magában Paul, de ahhoz azért elég hangosan, hogy a másik fél is meghallja, miközben szedte össze az iratokat.

– Fogalmazza meg a határozatot, Mr. Cutler – mondta a bíró.

Paul gyorsan kilépett a teremből, és végigsietett Fulton megye hagyatéki eljárási részlegének folyosóin. Ez itt, három emelettel a Legfelső Bíróság alatt, teljesen más világ volt. Itt nem voltak szenzációs gyilkossági ügyek, világraszóló perek, kényes válási procedúrák. Paul jogi ügyleteinek nagy részét végrendeletek, hitelek, letétek és gyámsági ügyek képezték – földhözragadt, unalmas esetek, amelyekben a főszerepet bizonytalan emlékek és valós vagy vélt szerződésekről és szövetségekről szóló beszámolók játszották. Egy nemrégiben született állami rendelet, amelynek szövegezésében Paul is részt vett, bizonyos esetekben lehetővé tette a pereskedést, és ezzel néha élt is egy-egy ügyfél. De az ügyek nagy részét olyan idősebb bírók intézték, akik korábban ügyvédként maguk is ezekben a termekben dolgoztak, végrendeleteket lobogtatva.

Amióta elvégezte a Georgiai Egyetem jogi karát és ügyvéd lett, Paulnak a hagyatéki eljárás volt a specialitása. Érettségi után nem ment azonnal egyetemre, mert a jelentkezését mind a huszonkét főiskola és egyetem elutasította, ahová csak beadta. Az apja le volt sújtva. A fiú ezután három évig dolgozott a Georgia Citizens Bank hagyatéki és hitelosztályán, megbecsült tisztviselőként, és ez a tapasztalat elég ösztönző erővel bírt ahhoz, hogy újból nekifusson a jogi felvételinek. Végül három főiskola elfogadta a jelentkezését. A harmadik évben végzett gyakorlat eredményeként állást ajánlottak neki a Pridgen & Woodworthnél, a diplomája után. Most, tizenhárom évvel később részvénytulajdonos volt a cégnél, és elég „öreg róka” már a hagyatéki és hitelosztályon ahhoz, hogy legközelebb teljes partnerré való előléptetésre és osztályvezetői állásra számíthasson.

Befordult egy sarkon, és berontott egy dupla ajtón.

A mai nap elég hektikusan alakult. A szobafestő beadványát már egy hete tologatták, de rögtön ebéd után felhívta egy másik hitelező ügyvédje, hogy vegyen részt egy sebtében összeütött meghallgatáson. Ez eredetileg 16.30-ra volt kitűzve, de a másik fél ügyvédje nem jelent meg. Ezért Paul átsietett egy szomszédos terembe, és elintézte a szobafestő szemérmetlen kártérítési próbálkozását. Felrántotta a faajtót, és besétált az üres tárgyalóterem közepére.

– Tud valamit Marcus Nettlesről? – kérdezte a törvényszéki szolgát, aki a terem végében ült.

– Hát persze – mosolyodott el a nő.

– Mindjárt öt óra. Hol van?

– A seriff vendége. Amikor utoljára hallottam felőle, a fogdában csücsült.

Paul ledobta a táskáját a tölgyfa asztalra.

– Maga viccel.

– Nem én! A maga volt felesége csukatta le ma délelőtt.

– Rachel?

A tisztviselő bólintott.

– Az a hír járja, hogy szemtelenkedett vele a tárgyalóteremben. Fizetett háromszáz dollárt, aztán háromszor azt mondta neki, hogy b… meg!

A tárgyalóterem ajtaja kivágódott, és T. Marcus Nettles kacsázott be rajta. Bézsszínű Neiman Marcus öltönye összegyűrődött, Gucci nyakkendője félrecsúszott, olasz papucscipője eleje piszkos volt, és lehorzsolódott.

– Na, már éppen ideje volt, Marcus. Mi történt?

– Az a ribanc, aki egykor a maga felesége volt, lecsukatott, és ott rohadtam reggel óta – a férfi baritonja fölerősödött. – Mondja csak, Paul, ő tényleg nő, vagy valami hibrid, mogyorókkal a két hosszú lába között?

Paul válaszra nyitotta a száját, de aztán inkább becsukta.

– Azért rúgott seggbe az esküdtszék előtt, mert uramnak szólítottam…

– Négyszer is, úgy hallottam – mondta a törvényszéki szolga.

– Lehet, biztos úgy volt. Aztán elutasította az eljárási hiba miatt kért új tárgyalást, pedig meg kellett volna adnia, aztán meg húsz évet adott a védencemnek, előzetes meghallgatás nélkül. És még erkölcsprédikációt is tart nekem. Hát erre nincs szükségem. Pláne nem egy jó seggű szukától. Úgyhogy már most mondom: önteni fogom a pénzt mindkét vetélytársába. Zsákszámra. És július második keddjén megszabadulok ettől a problémától.

Paul úgy döntött, hogy eleget hallott.

– Kész a beadvány tárgyalására?

Nettles lerakta tárcáját az asztalra.

– Miért is ne? Azt hittem, hogy egész éjjel abban a cellában rohadok majd. De úgy tűnik, mégiscsak van szíve a ribancnak.

– Ebből most már elég, Marcus! – mondta Paul, a szándékosnál kicsit határozottabb hangon.

Nettles szeme összeszűkült, és olyan tekintettel méregette, mint aki a gondolataiban akar olvasni.

– Mi a francot törődik vele? Már elváltak… hány éve is? Három? Biztos jó nagy szeletet hasít ki a maga fizetéséből minden hónapban, gyerektartásra.

Paul nem szólt semmit.

– Vakuljak meg, ha maga nem érez még mindig valamit iránta – mondta Nettles.

– Kezdhetjük végre?

– Hát itt dögöljek meg! – csóválta meg busa fejét Nettles. Aztán odament a másik asztalhoz, hogy felkészüljön a meghallgatásra.

A törvényszéki szolga felpattant, és elsietett megkeresni a bírót. Paul örült, hogy a nő kiment. A bírósági pletyka a futótűz gyorsaságával terjedt.

Nettles elhelyezte pocakos testét egy karosszékben.

– Paul, fiam, fogadjon el egy tanácsot egy ötszörös vesztestől. Ha egyszer sikerült megszabadulnia tőle, akkor végleg szabaduljon meg.

NÉGY

17 ÓRA 45 PERC

Karol Borja behajtott a feljáróra, és leállította az Oldsmobile-ját. Örült, hogy nyolcvanhárom évesen még mindig képes vezetni. Látása meglepően jó volt, mozgása pedig, bár lassú, elég biztos ahhoz, hogy a hatóságok meghosszabbítsák a jogosítványát. Nem vezetett sokat, és nem ment messzire. A fűszereshez, néha a bevásárlóközpontba, meg Rachel házához, hetente legalább kétszer. Ma is csak hat kilométert az állomásig, onnan meg vonattal a belvárosba, a bíróságra, a névváltoztatási meghallgatásra.

Már csaknem negyven éve Fulton megye északkeleti részén élt, még jóval azelőtt odaköltözött, hogy Atlanta elkezdett észak felé terjeszkedni. Az egykor erdővel borított, vörös agyagos domb, amelyről a csapadék a közeli Chattahoochee folyóba ömlött, üzletközpontokkal, előkelő villákkal, bérházakkal és utakkal volt tele. Milliók éltek és dolgoztak körülötte, és időközben Atlanta elérte a metropolisz és az „olimpia házigazdája” minősítést.

Lebaktatott az utcáig, a ferdén álló levelesládához. Az este szokatlanul meleg volt májushoz képest, ami jót tett gyulladásos ízületeinek, amelyek már előre jelezték az elmúlást, és utálták a hideg teleket. A házhoz visszafelé ballagva észrevette, hogy az ereszfákat már jó lenne ismét lefesteni.

Eredeti telkét huszonhat éve adta el, és eleget kapott érte ahhoz, hogy készpénzért vegyen egy új házat. Ezt a részt akkoriban parcellázták. Az utca most kellemes környék lett, negyedszázados fák lombjai alatt. Szeretett felesége, Maya két évvel azután halt meg, hogy beköltöztek. A rák gyorsan elvitte. Túl gyorsan. Alig volt ideje elbúcsúzni tőle. Rachel még tizennégy sem volt, de nagyon bátor, ő meg ötvenkilenc, és halálra rémült. A gondolat, hogy egyedül öregszik meg, megijesztette. De Rachel mindig mellette maradt. Szerencsésnek mondhatta magát, hogy ilyen jó gyereke van. Az egyetlen lánya.

Beballagott a házba. Alig telt el néhány perc, a hátsó ajtó kivágódott, és két unokája berontott a konyhába. Sosem kopogtak, ő meg sosem zárta be az ajtót. Brent hétéves volt, Marla hat. Mindketten átölelték. Rachel mögöttük jött.

– Nagyapa, nagyapa, hol van Lucy? – kérdezte Marla.

– Alszik a dolgozószobában. Hol másutt?

A kóbor macska négy éve tévedt a kertbe, és azóta is ott maradt. A gyerekek előrerontottak, a ház belsejébe.

Rachel kinyitotta a fridzsidert, és elővett egy kancsó teát.

– Kicsit elérzékenyültél a bíróságon.

– Tudom, túl sokat beszélek. De apámra gondoltam. Bárcsak ismerted volna! Egész nap földeken dolgozott. Cárista volt. Hűséges a végéig. Utálta a kommunistákat. – Kis szünetet tartott. – Eszembe jutott, hogy még egy fényképem sincs róla.

– De visszakaptad a nevét.

– És ezt köszönöm neked, drágám. Megtudtad, hol volt Paul?

– Az ügyvédbojtárom kiderítette. Feltartották a hagyatéki bíróságon, és nem tudott elszabadulni.

– Hogy van?

Rachel ivott egy korty teát.

– Azt hiszem, jól.

Az öregember elnézte a lányát. Teljesen olyan volt, mint az anyja. Gyöngyfehér bőr, hullámos gesztenyebarna haj, figyelő barna szem, egy felelősségtudó nő megnyerő tekintete. És szép. Talán túlságosan is.

– Hogy vagy? – kérdezte végül.

– Megvagyok. Ahogy mindig.

– Biztos, kislányom?

Az utóbbi időben mintha megváltozott volna. Kicsit távolságtartóbb és törékenyebb. Mintha bizonytalanabb lenne az élettel kapcsolatban, és ez nyugtalanította az apját.

– Ne aggódj miattam, apu! Minden rendben lesz.

– Továbbra sincs udvarló? – Egyetlen férfiról sem tudott a válás óta.

– Mintha lenne ilyesmire időm… Csak dolgozom, meg ellátom azt a két rosszcsontot. Nem beszélve rólad.

Ki kellett mondania.

– Aggódom miattad.

– Semmi szükség rá.

De másfelé nézett, amikor válaszolt. Talán nem olyan biztos magában.

– Nem jó egyedül lenni.

Úgy tűnt, Rachel elérti az üzenetet.

– Nem is vagy egyedül.

– Nem rólam beszélek, és te tudod.

A nő odalépett a mosogatóhoz, és elöblítette a poharát.

Az öreg elhatározta, hogy nem erősködik tovább. Felvette a pulton lévő tévé távkapcsolóját, és megnyomta a gombot. Továbbra is a CNN hírműsora volt beállítva rajta, mint reggel. Levette a hangot, és úgy érezte, ki kell mondania:

– A válás rossz.

A lánya élesen ránézett.

– Prédikálni akarsz?

– Nyeld le a büszkeséget! Meg kell próbálni megint.

– Paul nem akarja.

Elkapta lánya tekintetét.

– Mind a ketten túl büszkék vagytok. Gondolj az unokáimra!

– Gondoltam, amikor elváltam. Csak veszekedtünk. Tudod jól.

Az öreg megrázta a fejét.

– Makacs vagy, mint az anyád.

Vagy inkább olyan, mint ő? Nehéz megmondani. Rachel beletörölte a kezét egy konyharuhába.

– Paul hét körül itt lesz a gyerekekért. Ő viszi haza őket.

– Hova mész?

– Pénzszerző rendezvényre, a kampányhoz. Kemény nyaram lesz, amire egyáltalán nem vágyom.

Az öreg a tévé képernyőjét nézte. Hegyeket látott, meredek lejtőket és kőszirteket. A látvány hirtelen ismerős lett. A képernyő alján megjelent a felirat: STOD, NÉMETORSZÁG. Felhangosította a készüléket.

– …a milliomos üzletember, Wayland McKoy úgy véli, hogy Németországnak ezen a vidékén náci kincsek lehetnek elrejtve. Jövő héten indít expedíciót a Harz hegységbe, amely valaha Kelet-Németországhoz tartozott. Ezekre a vidékekre csak azóta lehet eljutni, amióta összeomlott a kommunista rendszer és a két Németország újra egyesült. – A kép most erdős vidéken lévő barlangokat mutatott. – Úgy hírlik, hogy a II. világháború utolsó napjaiban a nácik sietve elrejtették a hadizsákmányt, mégpedig az ezekben a hegyekben lévő barlangokban és alagutakban. Némelyiket lőszerraktárnak is használták, ami bonyolítja a kutatást, és ugyanakkor veszélyesebbé teszi a vállalkozást. Már több mint két tucat ember lelte halálát ezen a vidéken a II. világháború óta kincskeresés közben.

Rachel az apjához lépett, és arcon csókolta.

– Mennem kell.

Az öreg elfordult a tévétől.

– Paul itt lesz hétre?

A nő bólintott, és az ajtó felé indult.

Az apja azonnal a televízióhoz fordult.

ÖT

Borja megvárta a következő fél órában adott hírösszefoglalót, azt remélve, hogy megismétlik a tudósítást. Szerencséje volt. A fél hetes hírösszefoglaló végén is leadták a tudósítást arról, hogy Wayland McKoy náci kincsek után készül kutatni a Harz hegységben.

Az öregember még akkor is ezen a híren gondolkodott, amikor húsz perccel később Paul megérkezett. Ekkor már a dolgozószobában volt, előtte kiterítve Németország autós térképe a dohányzóasztalra. Néhány éve, a bevásárlóközpontban vette, a National Geographic-kiadvány helyett, amit évtizedekig használt.

– Hol vannak a gyerekek? – kérdezte Paul.

– Locsolnak.

– Biztos, hogy jót tesz a kertednek?

Borja elmosolyodott.

– Száraz idő volt. Nem tudnak kárt tenni benne.

Paul belehuppant egy karosszékbe. Nyakkendőjét meglazította, ingnyakát kigombolta.

– Elmondta a lányod, hogy ma reggel lecsukatott egy ügyvédet?

Az öreg nem nézett föl a térképről.

– Megérdemelte?

– Valószínűleg. De Rachel indul az újraválasztásért, és azzal a fickóval nem jó tengelyt akasztani. Nagyon vérmes természet, és egyszer még bajba kerülhet miatta.

Karl ránézett volt vejére.

– Mint az én Mayám. Egy pillanat alatt felment benne a pumpa.

– És ilyenkor nem hallgat senkire.

– Ez is az anyjától jön.

Paul elmosolyodott.

– Ebben biztos voltam. – A térkép felé intett. – Mit csinálsz?

– Valamit ellenőrzök. Láttam a CNN-en. Egy pasas azt mondta, az a műtárgy ott van még mindig a Harz hegységben.

– Olvastam erről valamit ma reggel a USA Todayben. Megütötte a szememet. Valami McKoy nevű észak-karolinai fickóról. Az ember azt gondolná, hogy már mindenki feladta a náci kincsek ügyét. Ötvenvalahány év nagyon sok idő ahhoz, hogy egy háromszáz éves vászon egy nyirkos bánya mélyén vészelje át. Valóságos csoda volna, ha az egész nem egyetlen hatalmas penészcsomó lenne.

Borja a homlokát ráncolta.

– A jó dolgokat már megtalálták, vagy elvesztek örökre.

– Te biztos sokat tudsz ezekről.

– Kevés tapasztalatom van – bólintott. Megpróbálta eltitkolni az érdeklődését, pedig belülről reszketett. – Tudnál nekem venni még egy példányt abból az USA-újságból?

– Nem kell venni. Itt az enyém, a kocsiban. Behozom.

Paul éppen kiment a bejáraton, amikor nyílt a hátsó ajtó, és a két gyerek bevágtatott a szobába.

– Itt van a papátok – mondta Karl Marlának.

Paul visszajött, átadta az újságot, aztán a gyerekekhez fordult:

– Megfullasztottátok a paradicsomokat?

A kislány kuncogott.

– Nem, apu. – Elkezdte húzni Paul karját. – Gyere, nézd meg nagyapa veteményesét!

Paul az öregre nézett, és elmosolyodott.

– Mindjárt jövök. Az a cikk az elején van, a negyedik vagy ötödik oldalon.

Borja várt, míg kimennek a konyhán keresztül, aztán megkereste a cikket, és az utolsó szóig gondosan elolvasta.

NÉMET KINCSEK A FÖLD ALATT?

Írta: Fran Downing

Több mint ötven év telt már el azóta, hogy náci teherautók dübörögtek az Érchegység alagútjaiban, amelyeket kifejezetten azért fúrtak, hogy náci kincseket, műtárgyakat és a birodalom egyéb értékeit elrejtsék bennük. A barlangokat és alagutakat eredetileg fegyvergyárnak, illetve lőszerraktárnak használták. A II. világháború utolsó napjaiban azonban tökéletes helynek tűntek, ahová az összerabolt zsákmányt és az ország kincseit el lehetett rejteni.

Két évvel ezelőtt Wayland McKoy már vezetett egy expedíciót a németországi Uftrungen közelében fekvő heimkehlei barlangokhoz: két vasúti kocsit keresett több tonna gipsz alatt. McKoy megtalálta a vagonokat, és bennük több híres régi művész festményét, amelyekért a francia és a holland kormány a megtalálónak csinos summát fizetett.

Most azonban az észak-karolinai McKoy – vállalkozó, ingatlanfejlesztő és amatőr kincsvadász – még nagyobb fogásban reménykedik. Korábban már négy expedícióban vett részt, és reméli, hogy a legújabb, amely a jövő héten indul, lesz a legeredményesebb.

„Gondoljunk csak bele: 1945 van, az oroszok közelednek az egyik oldalról, az amerikaiak a másikról – mondja McKoy. – Ön annak a berlini múzeumnak az igazgatója, amely tele van a háborúban összerabolt kincsekkel, minden leigázott országból. Már alig maradt néhány óra. Mit rakna fel a vonatra, hogy kijuttassa a városból? Hát persze hogy a legértékesebb dolgokat.”

McKoy szerint ez a szerelvény a II. világháború utolsó napjaiban dél felé indult, Németország szívébe, a Harz hegységbe. Nem maradt feljegyzés az úti céljáról, de McKoy reméli, hogy az egyik nemrég felfedezett barlang mélyén megtalálja a rakományt. Több olyan német katona hozzátartozójával beszélt, aki annak idején részt vett a vonat megpakolásában. Az információk meggyőzték arról, hogy a szerelvény valóban létezett. Az idén McKoy földradarral vizsgálta át az újonnan felfedezett barlangokat.

„Van ott valami – mondja McKoy. – Mégpedig elég nagy ahhoz, hogy ládák vagy rekeszek lehessenek.”

McKoy már beszerezte az ásatási engedélyt a német hatóságoktól. Különösen azért érdekli az új terület átkutatása, mert tudomása szerint arrafelé még soha senki nem ásott. Minthogy ez a terület sokáig Kelet-Németországhoz tartozott, évtizedeken át hozzáférhetetlen volt. A jelenlegi német törvények szerint McKoy abból is csak egy kis részt tarthat meg, amiért nem jelentkeznek jogos tulajdonosok vagy örökösök. McKoynak mindez nem szegi kedvét: „Nagyon izgalmas a dolog. Az ördögbe is, ki tudja, akár még a borostyánszoba is ott rejtőzhet a sziklák alatt.”

Az ásás lassú és nehéz lesz. A kotrók és a buldózerek kárt tehetnek a kincsekben, ezért McKoy kénytelen lesz lyukakat fúratni a sziklába, majd vegyszerekkel megrepeszteni.

„Lassú, veszélyes és nehéz munka, de megéri – mondja. – A nácik foglyokkal ásattak ki több száz barlangot és üreget, ahol lőszert raktároztak, hogy biztonságban legyenek a bombázásoktól. Még azoknak a barlangoknak a többségét is elaknásították, amelyeket műkincsek tárolására használtak. Az a lényeg, hogy megtaláljuk a megfelelő barlangot, és biztonságosan bejussunk.”

McKoyt már Németországban várja a felszerelése, egy héttagú csapat és egy tévéstáb. Ő maga a hét végén indul utánuk. Az expedíció csaknem egymillió dolláros költségét magánbefektetők állják, akik azt remélik, hogy a vállalkozás anyagilag is jövedelmező lesz.

Idézzük újra McKoyt: „Van ott valami a föld alatt. Ebben biztos vagyok. Valaki pedig megtalálja ezt a kincset. Miért ne lehetnék az éppen én?”

Borja felnézett az újságból. Szentséges Szűzanya! Mi ez az egész? És ha így van, mit lehet tenni? Ő már öreg volt. Reálisan nézve, nem sok mindent tehetett.

Nyílt a hátsó ajtó, és Paul jött be a szobába. Borja az asztalra lökte az újságot.

– Még mindig érdekel az a dolog? – kérdezte Paul.

– Egy életen át tartó szokás.

– Izgalmas lehet feltúrni azokat a hegyeket. A németek kincsesraktárnak használták. Ki tudja, mi lehet bennük.

– Ez a McKoy említi a borostyánszobát. – Karol megcsóválta a fejét. – Megint valaki elveszett falburkolatokat keres.

Paul vigyorgott.

– A kincs vonzereje. Szuper tévéműsor lehet belőle.

– Én láttam egyszer azt a borostyánburkolatot – mondta Borja, engedve a beszédvágyának. – Vonattal mentem Minszkből Leningrádba. A kommunisták a Katalin-palotát múzeummá alakították. Láttam a szobát teljes fényében. – A kezével intett. – Tíz négyzetméter. A falak borostyánból. Mint egy hatalmas puzzle. Az egész gyönyörűen faragva, aranyborítással. Csodálatos.

– Olvastam róla. Sokan a világ nyolcadik csodájának tartották.

– Mintha tündérmesében teremtél volna. A borostyán kemény és fényes, mint a kő, de nem hideg, mint a márvány. Inkább úgy, mint a fa. Citromsárga, barna, cseresznyeszín. Meleg színek. Mintha napfényen lennél. Csodálatos, miket csináltak a régi mesterek. Faragott szobrocskák, virágok, kagylók. A faragás bonyolult, tekergős. Sok tonna borostyánkő, mind kézzel kifaragva. Senki nem csinált ilyet azelőtt.

– A nácik rabolták el a burkolatot 1941-ben?

– Szemét bűnözők – bólintott Borja. – Teljesen kifosztották a szobát. Soha nem lett meg 1945 után. – Egyre dühösebb lett, ahogy visszaemlékezett, és tudta, hogy máris túl sokat mondott, ezért inkább témát váltott. – Azt mondod, az én Rachelem börtönbe csukott egy ügyvédet?

Paul hátradőlt a karosszékben, és a lábát keresztbe tette.

– A jégkirálynő megint lecsapott. Így hívják a bíróságon. – Felsóhajtott. – Mindenki azt hiszi, hogy mivel elváltunk, ez engem már nem is izgat.

– És izgat?

– Sajnos igen.

– Szereted az én Rachelemet?

– És a gyerekeimet is. A lakás nagyon csendes. Mind a hárman hiányoznak, Karl. Vagy inkább Karolt kellene mondanom. Beletelik majd egy kis időbe, hogy megszokjam.

– Mind a kettőnknek.

– Sajnálom, hogy nem voltam ott. Elhalasztották a meghallgatásomat. Azzal az ügyvéddel volt, akit Rachel lecsukatott.

– Köszönöm a segítséget a beadványhoz.

– Nincs mit.

– Tudod – mondta Karol, és kacsintott egyet, a válás óta nem volt körülötte férfi. Talán ezért olyan félbolond?

Paul láthatóan felélénkült. Az öregember úgy gondolta, az elevenébe talált.

– Azt mondja, túl elfoglalt. Én nem hiszem.

Volt veje nem kapta be a horgot, csak ült csendben. Borja visszafordult a térkép felé. Aztán kisvártatva azt mondta:

– A Braves baseballmeccse, a TBS-csatornán.

Paul fölvette a távirányítót és bekapcsolta a tévét.

Az öreg nem említette többet Rachelt, de a műsor végéig a térképet tanulmányozta. Világoszöld csík jelezte a Harz hegységet, amely északról dél felé húzódott, majd elkanyarodott keletre. Ez volt a régi határ a két Németország között. A városokat feketével jelezték. Göttingen, München, Osterode, Warthberg, Stod. A barlangokat és alagutakat nem jelezték, de tudta, hogy ott vannak. Százával.

Hol van az igazi barlang?

Most már nehéz lenne megmondani.

Vajon Wayland McKoy a jó úton jár?

HAT

22 ÓRA 25 PERC

Paul gyengéden a karjába vette Marlát, és bevitte a házba. Brent ásítozva követte. A férfit furcsa érzés fogta el, valahányszor belépett a házba. Rachellel a kétszintes, gyarmati stílusú téglaházat tíz éve vették, nem sokkal a házasságkötésük után. Hét évvel később, a válás után Paul önként kiköltözött. Az ingatlan mindkettejük nevén maradt, és érdekes módon Rachel ragaszkodott ahhoz, hogy Paul megtartsa a kulcsát. De ő csak nagyon ritkán használta, és mindig a nő előzetes tudtával, mert az okirat 7. paragrafusa Rachel számára biztosított kizárólagos használati jogokat, ő pedig mindenképpen tiszteletben tartotta volt felesége magánéletét, bármennyire fájt is.

Felment az emeletre, és lefektette Marlát. Mindkét gyerek megfürdött már a nagyapjuknál. Óvatosan levetkőztette a kislányt, és ráadott egy Szépség és szörnyeteg-pizsamát. Kétszer is elment velük megnézni a rajzfilmet. Adott neki egy jóéjtpuszit, és addig cirógatta a haját, míg teljesen el nem aludt. Miután Brentet is ágyba dugta, lement.

A dohányzóban és a konyhában nagy volt a rendetlenség. Semmi szokatlan. Hetente kétszer jött egy bejárónő, de Rachel nem éppen a rendszeretetéről volt híres. Ez volt köztük az egyik lényeges különbség. Paul szerette, ha minden a helyén van. Nem megrögzötten, de szabályosan. Nem tehetett róla, de a rendetlenség zavarta. Rachel viszont láthatóan nem törődött azzal, ha itt-ott hevert egy ruha a padlón, ha játékok voltak szétszórva, vagy a mosogató tele volt szennyes edénnyel.

Rachel Bates kezdettől fogva talány volt. Intelligens, szókimondó, magabiztos, rámenős és nagyon csinos. Pault meglepte, hogy Rachel is vonzódott hozzá, hiszen ő sohasem számított jó nőismerőnek. Volt több futó kalandja is a középiskolában, meg egy kapcsolata a jogi egyetemen, amiről azt hitte, hogy komoly lesz, Rachel azonban egyszerűen rabul ejtette. Hogy pontosan miért, azt sosem tudta megmagyarázni. Éles nyelve és nyers modora komoly sebeket tudott ejteni, noha annak, amit mondott, kilencven százalékát nem gondolta igazán komolyan. Legalábbis Paul ezt mondogatta magának, hogy elnézze érzéketlenségét. Ő maga meg kényelmes volt. Túlságosan is lezser. Sokkal kevésbé fárasztó volt tudomást sem venni róla, semmint harcba szállni vele. Néha viszont úgy érezte, hogy Rachel kifejezetten azt szeretné, ha szembeszállna vele.

Ezzel okozott volna neki csalódást, hogy visszafogta magát? Hogy hagyta a saját útját járni? Ki tudja…

A bejárati ajtó felé ballagott, és megpróbálta kiszellőztetni a fejét, de minden szobában emlékek tolultak föl benne. A mahagóni zenegép, tetején az őskori kövülettel, amit Chattanoogában találtak, amikor egy hétvégén a régiségkereskedőket járták. A halvány homokszínű szófa, amelyen annyi estén ültek, a tévét nézve. Az üveges vitrin, tele mini cserépházikókkal, amelyeket mindketten gyűjtöttek, és amelyekkel jó néhány karácsonyon megajándékozták egymást. Még a szagok is emlékeket ébresztettek. Olyan illatok, amelyek valószínűleg minden ház sajátjai. Az élet pézsmaillata, az életüké, az idő filterén átszűrve.

Az előszobába érve észrevette, hogy még mindig ott áll a fényképe a gyerekekkel. Elgondolkozott, hogy vajon hány elvált asszony lehet, aki az elvált férjének hússzor huszonöt centis fotóját közszemlére teszi. És vajon mennyien ragaszkodnak ahhoz, hogy a volt férjük megtartsa a kulcsát a házhoz? Még voltak közös befektetési papírjaik is, amiket Paul kezelt mindkettőjük nevében.

A csendet kulcs kaparászása törte meg.

Néhány pillanattal később Rachel kinyitotta a bejárati ajtót, és belépett.

– Volt valami gond a gyerekekkel? – kérdezte.

– Soha nincs.

Paul nézte a fekete, szegett kosztümkabátot, amely szorosan össze volt húzva a nő derekán, meg a szűk szoknyát, amely a térde fölött ért véget. Hosszú, karcsú láb, lapos sarkú papucscipő. Rachel lépcsőzetesen vágott bubifrizurát viselt, amely alig ért törékeny válláig. Ezüstbe foglalt zöld tigrisszem lógott a fülében. Jól illett a szeméhez, amely most fáradtnak tűnt.

– Sajnálom, hogy nem tudtam elmenni a névváltoztatásra – mondta Paul –, de a kis afférod Marcus Nettlesszel föltartotta a hagyatéki bíróság munkáját.

– Az egy szexista rohadék.

– Te pedig bíró vagy, Rachel, nem a világ megváltója. Nem tudnál néha kicsit diplomatikusabban viselkedni?

A nő a kisasztalra dobta a táskáját és a kulcsait. Tekintete megkeményedett, mint a márvány. Paul már látta ezt korábban is.

– Mit kellett volna tennem? Az a kövér disznó százdollárosokat dobált az asztalomra, és azt mondta, hogy basszam meg. Nagyon is megérdemelte, hogy néhány órát a fogdában töltsön.

– Neked folyamatosan bizonyítanod kell?

– Nem vagy te a felügyelőm, Paul.

– Pedig valakinek lennie kéne. Nemsokára jönnek a választások. Két erős ellenfeled van, és te még csak egy ciklus óta bíráskodsz. Nettles már arról beszél, hogy önteni fogja a pénzt mindkét kihívódnak. És ezt meg is teheti. Nem hiányzik neked még ez is.

– Nettles kapja be!

Legutóbb Paul volt az, aki foglalkozott a pénzfelhajtással, kezelte a hirdetéseket, udvarolt mindazoknak, akiktől valamilyen hozzájárulás kellett, kézben tartotta a sajtót, biztosította a szavazókat. A férfi elgondolkodott: most vajon ki fogja vinni Rachel kampányát? Mert a szervezés nem volt erős oldala. Mindeddig nem kérte a segítségét, de erre nem is igazán számított.

– Veszíthetsz is, tudod?

– Nincs szükségem politikai kioktatásra.

– Mire van szükséged, Rachel?

– Az nem tartozik rád. Mi már elváltunk. Emlékszel?

Paulnak eszébe jutott, mit mondott volt apósa.

– És te? Már három éve külön élünk. Randiztál azóta valakivel?

– Ehhez semmi közöd.

– Talán nincs. De úgy tűnik, egyedül csak engem érdekel.

A nő közelebb lépett.

– Mit akar ez jelenteni?

– Jégkirálynő. Így neveznek a bíróságon.

– Rendesen elvégzem a munkám. Az egész megyében a bírók között engem értékeltek a legtöbbre a Daily Report legutóbbi összesítésében.

– Téged csak ez érdekel? Hogy milyen gyorsan végzel a dossziéiddal?

– A bírák nem engedhetik meg maguknak, hogy barátaik legyenek. Vagy részrehajlással vádolnak, vagy annak hiányában megutálnak. Inkább maradok Jégkirálynő.

Már késő volt, és Paul fáradtnak érezte magát a vitatkozáshoz. Elment az asszony mellett, és az ajtóhoz lépett.

– Egy nap azért szükséged lehet egy barátra. A helyedben én nem égetnék föl minden hidat magam mögött.

Kinyitotta az ajtót.

– Te nem vagy én – mondta Rachel.

– Hála istennek – mondta a férfi, és kilépett a friss levegőre.

HÉT

ÉSZAKKELET-OLASZORSZÁG

SZERDA, MÁJUS 7., 01 ÓRA 34 PERC

A férfi sötétbarna ejtőernyős-zubbonya, fekete bőrkesztyűje és szénfekete tornacipője beleolvadt az éjszakába. Még a szinte tövig nyírt, barnára színezett haja, sötét szemöldöke és barna arcbőre is segített – az utóbbi két hetet Észak-Afrikában töltötte kutatásokkal, és a nap nyomot hagyott északi típusú arcán.

Csupasz sziklák meredtek komoran mindenfelé, egy romos amfiteátrum körvonalait is alig lehetett kivenni az égbolt előtt. Keletről telihold világított. A csípős tavaszi levegő kicsit felfrissítette. A hegyoldalak távoli égzengés moraját visszhangozták.

Lehullott levelekre és elszáradt fűszálakra lépett – a göbös fák alatt gyér volt az aljnövényzet. A lombokon foltokban szűrődött át a holdfény, és színesen telepettyezte előtte az ösvényt. Óvatosan lépdelt, legyűrte a kísértést, hogy használja a zseblámpáját, inkább a szemét meresztette, és ügyelt.

San Martino falu több mint tíz kilométerre délre feküdt mögötte. Észak felé egyetlen kétsávos út kígyózott, amely végül, csaknem negyven kilométerrel távolabb, az osztrák határhoz, majd Innsbruckhoz vezetett. A BMW, amelyet tegnap a velencei repülőtéren bérelt, egy kilométerrel lejjebb várta, néhány fa takarásában. Úgy tervezte, hogy dolga végeztével továbbmegy Innsbruckba, ahonnan másnap reggel 8 óra 35-kor az Austrian Airlines gépe már repíti is Szentpétervárra, ahol ugyancsak dolga van.

Csend vette körül. Nem hallatszott sem templomi harangszó, sem az autópályák süvítő zaja. Csak tölgyligetek és fenyőerdők tarkították a hegyoldalakat. Páfrány, moha és vadvirág terítette be a sötét völgyeket. Nem volt nehéz megérteni, hogy da Vinci miért éppen a Dolomitokat festette meg a Mona Lisa hátteréül.

Az erdő véget ért. Sásliliommal teli füves rét terült el előtte. Mögötte magasodott a château, előtte patkó alakú, kavicsos kocsifelhajtó. Az épület kétemeletes volt, vörös téglás falait szürke rombuszminta díszítette. Legutóbbi, két hónappal ezelőtti látogatásáról emlékezett a kövekre, amelyeket nyilván olyan kőművesek faragtak, akik a mesterséget apjuktól, nagyapjuktól és azok őseitől tanulták.

A negyven-egynéhány tetőablak egyikében sem pislákolt semmi fény. Nem volt sem kerítés, sem kutyák, sem őrök. Riasztóberendezés sem. Csak egy kósza falusi kastély az Alpok olaszországi részén, amelynek tulajdonosa egy zárkózott gyáros, aki már csaknem egy évtizede félig-meddig visszavonult.

Tudta, hogy Pietro Caproni, a château tulajdonosa a második emeleten alszik, a főlépcsőház melletti szobák egyikében. Caproni egyedül élt, csak három bejárónő járt föl hozzá mindennap San Martinóból. Ma éjjel Caproni mulatott, krémszínű Mercedese a bejárat előtt parkolt, motorja talán még mindig meleg volt a Velencébe tett úttól. Az egyik ottani drága örömlányt látta vendégül. Egy-egy éjszakára vagy hétvégére szokott eljönni, fáradozásaiért pedig euróban fizetett a férfi, akinek volt belőle elég, hogy ezt megengedhesse magának. A lopakodó mostani kirándulását úgy időzítette, hogy egybeessék az örömlány látogatásával, és remélte, hogy az eléggé elszórakoztatja majd a férfit ahhoz, hogy az események leple alatt gyorsan be-, majd kisurranhasson.

A kavics minden lépésnél ropogott a lába alatt, ahogy átment a felhajtón és megkerülte a kastély északkeleti sarkát. Elegáns kert húzódott a kövezett verandáig, az asztalokat és székeket olasz kovácsoltvas mellvéd választotta el a fűtől. Kétszárnyú franciaablak nyílt a házba, mindkét gombja zárva volt. Kinyújtotta jobb karját, és megcsavarta. Rövid tőr csusszant ki a gyűrűjéből, és siklott végig az alkarján, jádemarkolata szilárdan megült kesztyűs tenyerében. A bőrtok a saját találmánya volt, kifejezetten a könnyű kivehetőség céljára.

A pengét beillesztette az ajtókeret fái közé. Egy csavarintás, és a zár máris engedett. A kis tőrt visszacsúsztatta az ujjába.

Miután belépett a boltozatos szalonba, óvatosan visszazárta az üvegtáblás ajtót. Tetszett neki a szoba neoklasszicista dekorációja. A szemközti falon egy hatalmas festmény, a Pompeji látképe alatt két etruszk bronzfigura díszelgett – a képről tudta, hogy más gyűjtők is érdeklődnek utána. Két 18. századi bibliothèque állt két korinthoszi oszlop között, polcaik roskadásig telve régi könyvekkel. Legutóbbi látogatásából emlékezett Guicciardini Storia d’Italiájának egy szép példányára, meg a Teatro Francese harminc kötetére. Felbecsülhetetlen értékű kötetek voltak.

Átfurakodott az időtől megsötétült bútorok között, elment az oszlopok mellett, majd megállt az előcsarnok közepén, és felfelé figyelt. Egyetlen hang sem szűrődött le a lépcsőkön. Átóvakodott a kerékmintázatú márványpadlón, vigyázva, nehogy a cipője gumitalpa megcsikorduljon. A műmárvány falburkolatot nápolyi festők képei díszítették. A két emelet magas mennyezetet diófa gerendák tartották.

Belépett a nappaliba.

Jövetelének célja gyanútlanul ott hevert egy ébenfa asztalon. Egy gyufásdoboz. Fabergé. Ezüst és arany, rozettás alapon fényesen áttetsző eperszín. Aranyperemébe levélmintát véstek, a nyitószerkezet pedig egy gömbölyűre csiszolt zafír volt. Cirill betűkkel ez volt rávésve: N. R. 1901. Nyikolaj Romanov. II. Miklós. Oroszország utolsó cárja.

A hátsó zsebéből elővett egy filcből varrt zacskót, és a doboz felé nyúlt.

A szobát hirtelen erős fény árasztotta el, a feje fölött lévő csillárból ömlő fénysugarak bántották a szemét. Hunyorogva megfordult. Pietro Caproni állt az ajtóban, jobb kezében puskával.

– Buona sera, Signor Knoll. Már vártam, mikor tér vissza.

Megpróbálta visszanyerni látását, és közben olaszul válaszolt.

– Nem tudtam, hogy várja a látogatásomat.

Caproni belépett a nappaliba. Az alacsony, hordómellű ember az ötvenes éveinek közepén járt, haja természetellenesen fekete volt. Tengerészkék frottírköpenyt viselt, a derekán megkötve. Mezítláb volt.

– A fedősztorija a legutóbbi látogatásakor nem jött be. Christian Knoll, művészettörténész, akadémikus. Ugyan már! Nem volt nehéz utánajárni.

Mostanra a szeme már hozzászokott a fényhez. Ismét a doboz felé nyúlt. Caproni puskája előrelendült. Knoll visszahúzta a kezét, majd megadást mímelve a magasba emelte.

– Csak meg akartam fogni a dobozt.

– Rendben. De lassan.

A férfi fölemelte a kincset.

– Az orosz kormány a háború óta keresi. Miklós cáré volt. Leningrád mellől, Petrodvorecből lopták el, még valamikor 1944-ben. Egy katona zsebre vágta, szuvenírként Oroszországból. Micsoda emléktárgy! Egyedülálló. Ma a szabadpiacon legalább ötvenezer dollárt ér. Már persze ha valaki lenne olyan bolond, hogy el akarja adni. Azt hiszem, az oroszok „csodás zsákmány” néven emlegetik az ilyesmit.

– Ha ön innen elvitte volna ma este, hamarosan visszakerült volna Oroszországba, ugye?

– Az oroszok sem jobbak, mint a tolvajok – mondta mosolyogva. – Csak azért akarják visszaszerezni a kincseiket, hogy eladhassák őket. Kevés a készpénz, ahogy hallom. A kommunizmus ára.

– Kíváncsivá tett. Miért jött ide?

– Láttam egy fotót a szobáról, és felismertem a dobozkát. Így hát idejöttem művészettörténészként.

– És két hónapja, azon a rövid látogatásán meg is állapította az eredetiségét?

– Szakértője vagyok az efféle dolgoknak. Különösen a Fabergé-tárgyaknak. – Knoll letette a dobozt. – El kellett volna fogadnia a vételi ajánlatomat.

– Nagyon kevés volt, még egy „csodás zsákmányért” is. Különben is, a darabnak érzelmi értéke is van. Apám volt az a katona, aki zsebre vágta, ahogyan azt nagyon találóan leírta.

– És csak egyszerűen hagyja itt heverni?

– Úgy gondoltam, több mint ötven év után már senki sem törődik vele.

– Vigyáznia kellene a látogatókkal és a fényképekkel.

Caproni vállat vont.

– Kevesen jönnek ide.

– Csak a hölgyikék? Mint az, aki most fent van?

– Egyiküket sem érdeklik az efféle dolgok.

– Csak a készpénz?

– És a gyönyör.

Knoll elmosolyodott. Szórakozottan ismét felvette és megsimogatta a dobozt.

– Ön vagyonos ember, Signor Caproni. Ez a villa olyan, mint egy múzeum. Az a faliszőnyeg például felbecsülhetetlen érték. Ez a két római capriccio is nyilván értékes. Hof, ugye? 19. század?

– Jó, Signor Knoll. Elismerésem!

– Biztos tudná nélkülözni ezt a dobozkát.

– Nem szeretem a tolvajokat, Signor Knoll. És ahogy a múltkori látogatásakor is mondtam, nem eladó. – Caproni intett a puska csövével. – Most pedig távozzék!

Nem mozdult.

– Micsoda dilemma! Ön nyilván nem vonhatja be a rendőrséget. Végtére is egy olyan kincs van a birtokában, amit az orosz kormány nagyon is szeretne visszakapni, és amit az ön apja csent el. És ebben a villában mi minden férhet még bele ebbe a kategóriába? Kérdezősködnének, nyomozgatnának, híre menne a dolognak. Az ön barátai Rómában nem sokat tehetnének, hiszen addigra ön már tolvajként lenne nyilvántartva.

– Ez az ön szerencséje, Signor Knoll, hogy nem hívhatom a hatóságokat.

Mintegy mellékesen, kihúzta magát, és közben megrázta jobb karját. A mozdulatot jórészt eltakarta a combja. Látta, hogy Caproni továbbra is a bal kezében tartott dobozt nézi. A kis tőr kicsusszant a tokjából, és lassan lesiklott a jobb tenyerébe.

– Szóval, nem gondolja meg magát, Signor Caproni?

– Nem. – Caproni visszalépett az előcsarnokba, és megint intett a puskával. – Erre tessék, Signor Knoll!

Ujjait erősen a markolat köré fonta, aztán előrelendítette a csuklóját. A tőr átsüvített a szobán, és megállt Caproni szőrös mellében, ott, ahol a köpeny V alakban szétnyílt. Az olasz felnyögött, lenézett a markolatra, aztán előrezuhant. A puska végigkorcsolyázott a szobán, egészen a teraszig.

Knoll gyorsan beletette a dobozt a zacskóba, aztán a tetemhez lépett. Kihúzta a tőrt, majd a pulzust kereste. Nem volt. Furcsa. A férfi gyorsan meghalt.

Ő viszont jól célzott.

A vért beletörölte a köpenybe, a tőrt belecsúsztatta a hátsó zsebébe, aztán fölment a második emeletre. Műmárvány borította az emeleti előtér falát is, amelyet szabályos távolságra ajtók szakítottak meg. Mind zárva volt. Könnyed léptekkel átvágott az előtéren, és a kastély hátsó részébe ment. A helyiség túlsó végében is volt egy bezárt ajtó.

Elfordította a kilincset, és belépett.

Márványoszlopok keretezték a hálófülkét, amelyben hatalmas baldachinos ágy terpeszkedett. Kis fényű lámpa égett az éjjeliszekrényen, és még ennek a gyenge fénynek a nagy részét is elnyelte a diófa lambéria. Láthatóan gazdag ember hálószobájában járt.

A nő, aki az ágy végében ült, teljesen meztelen volt. Hosszú, vörös haja piramisszerűen előremeredő mellére omlott, és tökéletesen keretezte mandulavágású szemét. Vékony fekete-arany színű cigarettát szívott, és futó pillantást vetett a férfira.

– Te ki vagy? – kérdezte nyugodtan olaszul.

– Signor Caproni egyik barátja.

Knoll belépett a hálóba, és hanyag mozdulattal bezárta maga mögött az ajtót.

A nő elnyomta a cigarettát, felállt, és szándékosan nagy léptekkel közelebb jött.

– Furán vagy öltözve ahhoz képest, hogy a barátja vagy. Inkább betörőnek nézel ki.

– Téged meg, úgy tűnik, ez nem zavar.

A nő vállat vont.

– Fura emberekkel van mindig dolgom. De a szükségleteik olyanok, mint akárki másé. – Alaposan végigmérte, tetőtől talpig. – Olyan romlott tekinteted van. Német vagy?

A férfi nem válaszolt.

A nő kesztyűs tenyerét masszírozta.

– Erős vagy. – Megfogdosta a vállát és a mellét. – Izmos vagy. – Már olyan közel volt, hogy felmeredő mellbimbója csaknem a melléhez ért. – Hol van a signore?

– Dolga akadt. Azt javasolta, addig szórakoztassalak.

A nő mohó tekintettel nézett rá.

– Vannak olyan képességeid, mint a signorénak?