Borító

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Estelle Maskame: The Wrong Side of Kai

First published in 2019 by Ink Road

INK ROAD is an imprint and trademark of Black & White Publishing Ltd.

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Szabó Luca

Könyvterv: Gelányi Mariann

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © Estelle Maskame, 2019

Hungarian translation © Szabó Luca, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-007-0

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

1

– Na, milyen Harrison?

Kis híján kiköpöm a vodkát. Gyorsan lenyelem, és Chyna felé fordulok. A konyhapulton ül, körülötte üvegek, és a lábát lógatja. Az egyik szemöldökét felhúzza, és igyekszik visszatartani a nevetést. Hirtelen jött ez a témaváltás, mert az előbb még azon tűnődtünk, honnan szerezhette a többi lány a menő ruhákat.

Kifejezéstelen arccal emelem poharam, amelybe szóda és túl sok olcsó vodka keverékét töltöttem, és vállat vonok.

– Átlagon felüli. Az már biztos, hogy tudja, mit csinál.

Chyna elneveti magát.

– A személyiségére gondoltam.

– Ja, az kicsit unalmas.

Újból a nappali felé fordítom a tekintetemet. Ki nem állhatom Madison Romyt, de a csaj néhány havonta szervez egy tök jó bulit, amikor a szülei üzleti útra mennek. Most épp Floridában vannak, úgyhogy a házukban zajlik a társasági élet. A végzős évfolyam nagy része itt van, hihetetlenül sok ember vonaglik a zenére, és hihetetlenül sok hang ordít egyszerre. Hangos a zene, dübörög a basszus. Egyedül Maddie Romy él akkora házban, ahol meg lehet rendezni egy ilyen bulit. Egy olyat, ahol sosem fogy el az alkohol, sosem toppan be egyetlen szülő sem, és mindenki mindenre rávehető. Eleinte élveztem, de most már… olyan kiszámítható. És ami kiszámítható, az unalmas.

Megakad a tekintetem Harrison Boydon. A nappali túlsó végében a falnak dőlve áll, és sört vedel, miközben néhány csapattársával poénkodik. Megvakarja a halántékát, ahogy mindig szokta. Felpillant, és a tömegen át is azonnal meglátja, hogy őt nézem. Halvány mosoly játszik az ajkán, és sokatmondóan rám kacsint. Már két hónapja kavarunk, úgyhogy pontosan tudom, mit jelent a kacsintás. Ismerős, rutinszerű. Azt jelenti, hogy valamikor majd feltűnésmentesen felosonunk az emeletre. Akkor majd az ajkát az enyémre tapasztja.

Szemérmesen mosolygok rá, a vállam mögé dobom a hajam, majd elfordulok, és újra Chynát figyelem. Nemcsak Harrison tud flörtölni.

– Kéressem még magam?

– Megpróbálhatod – feleli Chyna, és lecsusszan a konyhapultról –, de amint édes semmiségeket sugdos a füledbe, nyert ügye lesz. – Odahajol hozzám, a testét az enyémhez préseli, és mély hangon így szól: – Helló, Vanessa, én vagyok az, Harrison. Mi a helyzet, cica?

Ellököm magamtól, és igyekszem nem hangosan vihogni.

– Pszt!

A többiek, akik ott vannak a konyhában, furán méregetnek minket. Nem mintha titok lenne, hogy Harrison Boyddal kavarok, de attól még semmi szükségem rá, hogy mindenki velem foglalkozzon. Felhajtom a maradék italomat, és kidobom a műanyag poharat.

– Megyek, beszélek vele.

Megigazítom rakoncátlan fürtjeimet, és szájfényt kenek az ajkamra. Szeretném a legjobb formámat hozni Harrison előtt. Egész este gondosan kerültük egymást, és már megint nekem kell beadni a derekamat, és megtenni az első lépést. Jó lenne, ha néha ő is kezdeményezne, de túlságosan öntelt ahhoz, hogy utánam koslasson.

– Hajrá, csajszi! – biztat Chyna. – Isaiah majd jön értünk, úgyhogy el ne tűnj nekem, jó? Ja, és vigyázz magadra!

– Mint mindig – bólintok, majd csücsörítek csillogó ajkammal, és csókot dobok neki. Chyna elkapja, a ruhája alá rejti, és viszonozza a gesztust. Ez régi szokásunk.

Kilencedikesek voltunk, amikor Chyna apja új munkát kapott Cincinattiben. Az elutazásuk napján Chynával csókot dobtunk egymásnak, és úgy tettünk, mintha elrejtenénk a másikét, hogy örökké megőrizhessük. Drámai volt az elköltözésük, de az apja három hónap múlva otthagyta az új munkahelyét, és a Tate család hazajött. Chynával azóta is dobáljuk egymásnak a csókokat.

Kilépek a konyhából, és megindulok Harrison felé. Már majdnem éjfél van, úgyhogy nincs sok időnk, mert Chyna bátyja hamarosan értünk jön. Néhányan már elterültek valamelyik kanapén, és az ébrenlétért küzdenek, míg a többieket még bizsergeti a buli. Bátornak érzem magam, ideje lépni. Harrisonnal mindig kéretjük magunkat, mindig messziről flörtölünk egymással, mindig úgy smárolunk, mintha nem is lenne semmi, pedig mindketten tudjuk, hogy hamarosan letépjük egymásról a ruhát.

Megérintem a hajamat, aztán megigazítom a szoknyámat, mert nem tudok mit kezdeni a kezemmel. Kicsit jobban felhúzom, hogy többet mutasson a lábamból, de akkor…

Aú!

Nekimegyek valaminek, aztán rám fröccsen valami ital, és a pohár beszorul közém és valaki más közé. Megszűnik a csőlátásom, amely csak Harrisonra irányult, és újra érzékelem magam körül a bulit. Felnézek az előttem álló emberre.

Nem ugrik be, ki az, ami fura, mert elég jól ismerem az évfolyamunkat. A srác hátrébb lép, és a farmerját bámulja. Egyértelműen nem örül, hogy eláztattam.

– Vanessa! – dorgál meg Chyna, mintha totyogós gyerek lennék, ő meg a bébiszitterem. Hátulról csap le rám, megragadja a könyökömet, és visszaránt. – Bocs, kicsit ügyetlen – mentegetőzik zavartan helyettem is. Közelebb hajol hozzám, és a fülembe súgja: – Nézz a lábad elé, csajszi!

A srác felemeli a tekintetét. Most már jól látom az arcát, de még mindig nem tudom, ki ő. Kék szeme szinte világít bronzbarna arcán. Göndör haja rövid, kétoldalt felnyírt, a feje búbján kicsit hosszabb. Nem a Westerville Northba jár, különben nem lenne ismeretlen számomra.

– Igen, Vanessa – szólal meg gúnyosan. Kissé megnyomja a nevemet, mintha nem is annyira bosszús lenne, mint inkább nevetne rajtam. Összevonja a szemöldökét, én meg le sem tudom venni a tekintetemet az egyik szemöldökébe borotvált csíkról. – Vigyázz jobban! – Elvigyorodik, aztán elsétál mellettünk, és elnyeli a konyhában összegyűlt tömeg.

Beleszimatolok a levegőbe, belélegzem a kölnije illatát, mielőtt még elpárologna. Chynára pislogok.

– Ez meg ki volt?

– Kit érdekel? – feleli a barátnőm. A nappali felé int, ahová éppen tartottam. – Akkor most ráveted magad Harrisonra, vagy sem?

Igaz is. Harrison.

Gyorsan összeszedem magam, és elindulok. Harrison még mindig a haverjaival viccelődik. A könyökömmel nyitok rést a körön, Noah Diaz és Anthony Vincent között nyomakodom be. Harrisonnal rögtön találkozik a tekintetünk.

– Harrison, megjött a numerád – ugratja Anthony, és a vállával meglöki Harrisont. Noah a földet bámulja, és nagyot kortyol a söréből. Nem is olyan régen még vele kavartam. De semmi vész. A srácok, akikkel összejövök, ismerik a szabályokat. Tudják, hogy ez csak egy kaland, és hamar lejár a szavatosságom.

– Jaj, ne féltékenykedj, Ant! – vigyorgok, majd átkarolom a vállát, és arcon csókolom.

– Hé! – szól rám Harrison, és megköszörüli a torkát. Összeszorítja az ajkát, rosszalló tekintetet imitál, de látom, hogy remeg a szája széle, kis híján elmosolyodik. Mi a legjobb a kalandokban? Az, hogy nincs féltékenykedés. Senki sem akarja irányítani a másikat. Nem tartozunk egymásnak semmivel.

Egymás szemébe nézünk, és félrehajtom a fejemet, de a tekintetem közömbös.

– Ó! Mi kellene?

Harrison elneveti magát, megragadja a csuklómat, és közelebb húz magához. Egymáshoz préselődik a mellkasunk, a tekintetünk egymás tükörképe, és a szája csak néhány centiméterre van az enyémtől. A kezemet a nyakára teszi, és érzem a bőréből áradó meleg energiát.

– Csak nem kerülsz engem már órák óta? – mormogja olyan halkan, hogy alig hallom a zenétől.

– Ezt én is kérdezhetném tőled. – Az ajkam súrolja az övét, húzom az agyát. Csábító akarok lenni, ezért kicsit jobban rebegtetem a pilláimat, mint szoktam. Érzem, ahogy Noah és Anthony eloldalog, hogy kettesben lehessünk, igaz, körülöttünk mindenfelé partiarcok nyüzsögnek. De senkit sem érdeklünk. A bulikat erre találták ki. Végül is, ha jól láttam, Matt Peterson és Ally Forde néhány másodperce még a kanapén fogdosta egymást.

– Oké – szólal meg váratlanul Harrison. A tenyerébe fogja az arcomat, a hüvelykujja az államon, és erősen tart. – Hagyjuk a fölösleges köröket! – dörmögi gyengéden, de én visszahőkölök a sörszagú leheletétől. Lustán, öntelten mosolyog, és összeszűkíti a szemét. – Én mutatom az utat felfelé, vagy te?

Nem habozom. Egész este unatkoztam, és már alig várom, hogy kicsit felpezsdüljön a vérem. Megfogom Harrison kezét, megfordulok, és húzom magam után, át a nappalin. A másik kezével benyúl a szoknyám derekánál, szinte égeti a bőrömet az érintése. Észreveszem, hogy Noah követ minket a tekintetével, ahogy mások is.

– Ezek meg mi a francot keresnek itt? – csattan fel Harrison nyersen, és kiveszi a kezét az enyémből. Átnyomakodik mellettem, és elrohan.

Utánabámulok, bosszús vagyok. Mégis mi vonhatta el rólam a figyelmét? Ekkor tűnik fel, hogy verekedés készül a konyhában. Mindenki arrafelé tülekszik: amennyire innen látom, úgy tűnik, felbukkant a suli focicsapatának nagy riválisától néhány arc. Senki sem hívta őket, és nem is örülnek nekik.

A Westerville North, a Central és a South közti rivalizálás sajnos kézzel fogható. Különösen a North és a Central közt – előbbi vagyunk mi. Engem többnyire nem köt le a foci, de elmentem arra a meccsre, mert tudtam, hogy utána találkozunk Harrisonnal. Veszítettünk, ami nem csoda, mert béna a csapatunk, de a meccs igazi fénypontja, az egyetlen energikus megmozdulás a harmadik negyedben a pályán kitört verekedés volt.

És úgy nézem, a bunyónak még nincs vége.

Átverekszem magam a tömegen a konyháig, Harrisonhoz. Ekkor bukkan fel mellettem Chyna. Olyan gyorsan repkednek fonott copfjai, hogy az egyik képen talál.

– Sosem fogom megérteni, miért csinálnak úgy a gimis srácok, mintha az NFL-ben játszanának – közli, de csak fél füllel hallgatom. Lábujjhegyre állok, szeretném látni a balhét. – Nem olyan magas a színvonal, de azért szórakoztató a sok sérült egó.

– A Central játékosai vannak itt, ugye?

– Aha. Szabad megjegyeznem, hogy az ő csapatuk szexibb, mint a miénk? – Színpadiasan legyezgeti magát. – Russell Frederick, hallod! Hrrr! Nem mondanék nemet arra a vörös hajra.

Ha már Russell Fredericknél tartunk, ő éppen Noah Diaz felé közelít. Persze nem is gimis foci lenne, ha nem a rivális csapatok hátvédjei akaszkodnának össze. Meggyőződésem, hogy ezek a szabályok valami márványtömbbe vannak vésve valahol. Russell mögött összegyűlt a Central többi játékosa. Noah mögött a mieink gyülekeznek. A North focistái. Harrison.

– Az eredmény… durva volt – szólal meg Russell. Esküszöm, kőből faragták a srácot. A válla olyan széles, mint egy híd. Noah felé biccent. – Én is sírtam volna.

– Most tényleg azt akarod, hogy még jobban behorpasszam az orrodat? – vág vissza Noah, és ökölbe szorítja a kezét. Ha kiakasztják, ütni fog. Mindenki motyog meg morog. A játékosok sértegetik és gúnyolják egymást.

Uncsi. Annyira beleragadtam az unalomba, hogy ez a dráma sem tud érdekelni.

– Hé, Harrison, akarod megint megfogni a kezemet? – kérdezi az egyik centralos srác. Megkeresem a hang forrását, és kiderül, hogy a bronzbőrű, édes illatú fiúhoz tartozik, akivel néhány perce koccantunk össze. Ezért nem ismerem! A Westerville Centralba jár, és a sulija focicsapatának többi tagjával együtt jelent meg a bulin, hogy bajt keverjen. És éppen Harrisont pécézte ki magának.

Ez rossz ötlet. Harrison szokásos módon meglódul, mert felbosszantották, és verekedni akar. Múlt hétvégén felszakadt az ajka, amikor a balhé közben nekimentek a Central játékosai. Az is lehet, hogy ugyanaz a srác találta el, aki most is szembeszáll vele. De utána legalább egész este csókolgathattam, hogy jobban érezze magát. Lehet, hogy ma is ez vár rám.

Harrison az ellenfél csapatára veti magát, mire elszabadul a pokol. Unottan figyelem, ahogy Noah nekimegy Russellnek, Anthony ökle lecsap, Harrison pedig megragadja ezt a titokzatos srácot, akinek nyilvánvalóan van vele valami baja. Fiúk. Néha utálom őket. Túl könnyen sérül az egójuk, és mindenáron bizonyítani akarnak.

Nagy kiabálás és lökdösődés kerekedik, és mindenki a mi fiainknak szurkol, hogy verjék agyon a Central csapatát. Mindenki szeretne minél közelebb kerülni az eseményekhez. Néhány lány azt sikítja, hogy hagyják abba, de a többiek meg sem próbálnak úgy tenni, mintha civilizált emberi lények lennének. Csakis Harrisonra tudok figyelni. A másik srác feje a hóna alatt, a konyhapulthoz szorítja, de a Central játékosa gyors és erős. Kibújik a fogásból, felkapja az első, keze ügyébe kerülő poharat, és Harrisonhoz vágja.

Maddie Romy rikoltó hangja hasít a levegőbe. A csaj beront a zsúfolt konyhába.

– Elég! A szüleim megölnek, ha szétveritek a házat! – visítja, csapkodni kezd a karjával. Nem számítok rá, hogy bárkit is érdekel a nyafogása, mégis abbamarad a verekedés, a srácok lába mintha földbe gyökerezett volna. Harrison dühösen nézi elázott pólóját. – Kint folytassátok, ha már muszáj! Ez a North bulija, nem a Southé, és végképp nem a Centralé! – Maddie vicsorogva mutat az ajtóra. Lenyűgöző, hogy így úrrá lett a helyzeten. – Akit nem hívtam meg, az húzzon el!

A Central játékosai kivonulnak, de azért a vállukkal jól meglökdösik a mieinket. A srác, aki megdobta Harrisont, vigyorogva sétál el mellette, és végigsimítja a haját. Egy pillanatra felemeli a tekintetét, és egyenesen a szemembe néz, bátran és mélyen, mire összeugrik a gyomrom. Aztán ugyanilyen gyorsan el is fordul. Jó lenne tudni a nevét, mert akkor nem úgy kellene emlegetnem magamban, hogy a srác, akinek kiborítottam a sörét.

Úgy távoznak a csapattársaival, mint egy farkashorda, eloldalognak, az orruk alatt morognak. Amint kilépnek az ajtón, olyan, mintha itt sem lettek volna. A zene újra üvölt, a konyhából eloszlik a tömeg, visszatérnek a beszélgető és nevető hangok.

– Most mennem kell Harrison egóját simogatni – súgom Chynának. Elneveti magát, és a srác felé lökdös, miközben tökéletes szemöldökét húzogatja. Nem kell sokáig győzködnie.

– Kai Washington – motyogja Harrison, amikor odaérek hozzá. A pólójára mutat, amely csatakosan tapad kidolgozott felsőtestére. – Kezd nagyon elegem lenni belőle.

Szóval így hívják, gondolom… Kai Washington.

Igyekszem Harrisonra figyelni, de egyáltalán nem érdekel a focisták béna rivalizálása, úgyhogy gyorsan a szavába vágok, mielőtt még folytathatná.

– Kit érdekel? Úgyis mindjárt leveszem a pólódat.

Amint ezt kimondtam, az említett ruhadarabnál fogva megragadom, és a lépcső felé vonszolom. Alig várom, hogy magam mögött tudjam a buli romjait, és a testemen érezzem a kezét. A verekedés után mindkettőnket majd szétvet az energia – Harrisonban túlteng az adrenalin, engem meg mintha áramütés ért volna, olyan hatással van rám az, ahogy Kai Washington nézett rám. Megpróbálom lerázni magamról ezt a felkavaró érzést, és Harrisonra összpontosítani.

Felbotorkálunk az emeletre. Jó, nem vagyunk egészen józanok, de ez így mindkettőnknek megfelel. Matt Peterson és Ally Forde is feljött már a kanapéról, és a falnak dőlve smárolnak. Észre sem vesznek minket, amikor elmegyünk mellettük, és elnyel minket az első szoba. Nem kapcsoljuk fel a lámpát, és nem is érdekel, kinek a szobáját használjuk.

Még erősebben szorítom Harrison pólóját, és magamhoz húzom. Ugyanakkor ütközik egymásnak a mellkasunk, amikor az ajkamra tapasztja a magáét. Elveszítjük az egyensúlyunkat a sötétben, több bútornak is nekimegyünk, megbotlunk egymás lábában. Tompán, távolról szűrődik be a zene a zárt ajtó mögé.

Harrison az alsó ajkamat harapdálja. A hajába túrok, durván meghúzom. A fenekemet szorítja. Még szenvedélyesebben csókolom. Az ágyra dőlünk, és a csípőjére ülök. Előrehajolok, és végigcsókolom az állát meg a nyakát.

– Vanessa! – szólal meg váratlanul. Gyengéden a kezébe veszi az arcomat, és felemeli a fejemet. – Kérdezhetek valamit?

Mocorog alattam, felkapcsolja az éjjeli lámpát. Fényárba borul a szoba. Most megint látom őt, ahogy emelkedik és süllyed alattam a mellkasa. Nehezen veszi a levegőt. A pólóját már feltűrtem, úgyhogy meztelen mellkasára támaszkodom, és úgy nézem. Meglep, hogy megzavart.

Már nem játékos a hangja, és nem szokott rám ilyen komolyan nézni.

– Pont most? – nevetek. Újra megcsókolom, hogy befogjam a száját. Szeretném olyan mélyen csókolni, hogy elterelődjön a figyelme, de most nem jön be, nem úgy, mint máskor.

Megint eltol magától, és félig felül alattam. A könyökére támaszkodik. Annyira komoly a tekintete, hogy felmerül bennem, talán nem is részeg.

– Figyelj! – szól, és kisöpri a szeméből szőke haját. – Jövő hónapban néhány napra síelni megyünk a srácokkal a Mad River Mountainra. Van, aki hozza a barátnőjét, és arra gondoltam, te is eljöhetnél.

Ez menő, szeretek síelni. Ennek ellenére rám tör a pánik. Harrison most… randira hív? Ez komoly? Meghívott síelni a barátaival, ami eléggé komolynak hangzik. Ez csak egyet jelenthet… Szintet akar lépni. Többet akar tőlem, azt akarja, hogy párként legyünk együtt, de ezt én semmiképp sem adhatom meg neki. A gyomrom mintha egy centrifugázó mosógép lenne – teljes sebességgel cigánykerekezik, én meg igyekszem nem elhányni magam.

A válasz csakis nemleges lehet.

Senkit sem engedhetek be az életembe. Így nem. Nem kockáztathatok.

Téglánként építem fel magam és Harrison közé a falat.

– Azta! – ülök fel. Még mindig rajta támaszkodom, érzem, milyen gyorsan ver a szíve. A szobára csend borul, olyan, mintha a körülöttünk dübörgő partit elnyelte volna egy szakadék. – Most randira hívsz?

– Csak arra gondoltam, jól éreznénk magunkat…

– Nincs randi, Harrison Boyd – fenyegetem meg a mutatóujjammal, és megajándékozom egy vadóc mosollyal, hogy palástoljam a rajtam úrrá lévő pánikot. Ezt már megbeszéltük nyáron, amikor először csókoltam meg a terepjárójában. Egész nap chaten flörtöltünk, aztán este értem jött, és nem vesztegettük az időt, belecsaptunk a közepébe. Rögtön a legelején tisztáztuk, hogy ez csak kavarás, és semmi többet nem kell belelátni. Csak szórakozás. Semmi komoly. – Csak kavarunk, emlékszel?

Akár tudja, akár nem, én most eldöntöttem, hogy ezzel vége a kettőnk dolgának. Nem tehetek mást, véget kell vetnem a történetnek, ha valaki szintet akar lépni. Mondhatjuk, hogy bejön nekem Harrison. Szexi, jól bánik a kezével, és nem annyira beképzelt, mint a csapattársai. De úgy nem érdekel. A valódi kapcsolatoktól halálra rémülök, mert mindig véget érnek, és akkor egyik vagy másik fél így vagy úgy megsérül. Nem tudom elhessegetni a gondolatot, hogy elkerülhetetlenül elveszítjük azt az embert, akibe beleszeretünk.

Nem tehetek róla. Apa hívatlanul betolakszik a gondolataim közé. Olyannak látom, amilyen most – a szíve helyén hamu, a tekintete üres. Én nem akarom így végezni.

Harrison felnyög, ezzel ismét magára vonja a figyelmemet.

– Néha annyira nehéz kiigazodni rajtad!

– Komolyan? – kérdezem, és közel hajolok hozzá, visszanyomom az ágyra. A tenyerem közé fogom az arcát, a körmöm az arccsontjához ér, és puha bőrére nyomom az ajkamat. Végigcsókolom a nyakát a kulcscsontjáig, közben jól kiszívom, sokáig fogja viselni a nyomát. Ezt hagyom emlékül, mert a mai után soha többé nem csókolom meg.

– Vanessa – motyogja Harrison halkan, mély hangon, és nagyot sóhajt. Ellazul alattam. Egyik keze a lapockámon, a másikkal a hajamat csavargatja.

Csak azért válunk szét, hogy levehessem nedves pólóját. Félredobom, azzal újra felülök, és csábosan mosolygok rá. Melyik a kedvenc részem? Az izgatás. Amikor megőrjítem őket. A tekintetükben fellobbanó vágy. Az irányítás. Úgy érzem, ez az életem egyetlen területe, ahol az én kezemben van a gyeplő.

De a mostani előadásommal éppen annyira igyekszem elterelni a magam figyelmét, mint Harrisonét. Minden erőmmel azon vagyok, hogy neki örömet okozzak, így megállíthatom a fejemben kavargó, rémült gondolatokat.

Harrison engem néz, én pedig mozgok rajta, és a farmerja meztelen combomhoz dörzsölődik. Szeretem azt hinni, hogy tehetséges vagyok szemkontaktus fenntartásában – soha, de soha nem fordítom el a tekintetemet. Most sem, miközben megjátszott ártatlansággal babrálom a hajam végét, és az ajkamba harapok, mintha nem tudnám nagyon jól, mit csinálok.

– Annyira szexi vagy, Vanessa – mormogja Harrison. – Nem bírok veled.

Igaza van, tényleg nem. De legalább már élvezi, ami történik, hagyja, hogy úrrá legyen rajta az adrenalin és a vágy.

Aztán kacsint, és így szól:

– Mosolyogj! – Ekkor veszem észre, hogy elővette a telefonját, és feltartja. – Van kedved bemutatót tartani nekem?

Van.

Egyenesen a kamerába mosolygok, és olyan előadást kap tőlem, amire megéri majd visszaemlékezni holnap.

2

Arra ébredek, hogy Chyna a fülembe horkol, és a nyála a vállamra csorog. Eltolom magamtól, át az óriási ágy másik felére, hogy legyen egy kis nyugtom. Nem tudom, hány óra lehet, de abban biztos vagyok, hogy nincs korán. Ahhoz túlságosan hangosan korog a gyomrom.

Megdörzsölöm a szememet. A szempillám összeragadt a sminktől, amit nem mostam le este, amikor ideértünk, mert túl fáradt voltam hozzá. Úgy tűnik, levetkőzni még volt erőm, mert amikor kimászom az ágyból, a légkondi gyorsan lehűti a bőrömet. Egy pillanatig mozdulatlanul állok, azon töprengek, részeg vagyok-e még, esetleg másnapos, vagy csodával határos módon semmi bajom.

A ruháim a földön hevernek szétszórva, és amikor összeszedem őket, érzem rajtuk a tegnap este bűzét. Biztos jele annak, hogy jó volt a buli.

– Chyna! – szólok, de a barátnőm meg sem moccan. Továbbra is nehezen veszi a levegőt, aztán újra horkolni kezd, olyan hangos, mint egy hülye tehervonat. Az éjjeliszekrényén három fura, különböző márkájú sört veszek észre. Induláskor a buliról nyúlta le őket. Biztos, hogy egyiket sem itta meg, de abszolút jellemző rá, hogy eltette őket. Amióta gimisek vagyunk, az írószereket is állandóan lopkodja a termekből.

Nem is kell, hogy felébredjen. Olyan sokszor aludtam már Tate-éknél, hogy régi bútordarabnak számítok. Annyira állandó vagyok itt, mint az ebédlőasztal vagy a tévé. Van, hogy egyszerűbb itt aludni, amikor nem tudom rávenni magam, hogy hazamenjek. Csendben feltúrom Chyna szekrényét, és felveszem egy öt évvel ezelőtti nyári táboros pólóját. Pont jó rám – lassan túlságosan kényelmesen érzem már itt magam.

Nagyon korog a gyomrom, úgyhogy hagyom aludni Chynát, és lemegyek a konyhába. Majdnem dél van, mégis egy tál gabonapelyhet öntök magamnak. Felülök a pultra, és keresztbe tett lábbal szürcsölöm a tejet.

Szokatlanul csendes ma a ház. A szemközti falon függő órát nézem, hallgatom a ketyegését. Érdekes, mennyire más tud lenni két csend. Nálunk feszült, tele van kimondatlan gyásszal és anya hiányával, mintha össze akarnának dőlni szülőházam falai. Chyna otthonában viszont kellemes, megkönnyebbülést jelent, biztonságos menedéket. Ellazulok, kiélvezem azt a néhány percet, amit egyedül tölthetek, mielőtt újra megjelenik a fejem fölött a felhő. Aztán lépéseket hallok.

Isaiah összerezzen, amikor meglát, meglepi, hogy ott ülök a konyhapultjukon, és délben gabonapelyhet eszem. A válla fölött rám mosolyog – a fogsora kicsit keszekusza, de ettől olyan aranyos –, és kinyitja a hűtőt.

– Jó reggelt, Vans! Nem vagy másnapos?

– Még nem tudom. – Feszülten bámulok egy pontot a plafonon, és mindent kizárok, hogy végre eldönthessem, hogyan is érzem magam. Még mindig gyanúsan jól vagyok.

– Mázlista. Hiányzik, amikor tizenhét éves voltam, és acélból volt a májam. Ezért nem iszom már – morogja, és kivesz egy Gatorade energiaitalt meg egy palack vizet, majd lábbal csukja be a hűtőt. Minden erőfeszítés nélkül vonzó. Talán azért, mert fölém tornyosul a száznyolcvan centijével. Közben viszont olyan, mintha a bátyám lenne, úgyhogy pfuj. Chyna családját a magaménak tekintem, és szerencsére nem bánják. Számomra ők a tökéletes család, teljes, egész.

– Részeg voltam? – kérdezem, de mivel mindenre emlékszem, ami este történt, már tudom is a választ.

– Igazából nem, csak brutál idegesítő – feleli Isaiah, és szélesen, gúnyosan elvigyorodik. – Folyton előrehajoltál a kocsimban, és át akartad kapcsolni a zenét. Senkinek sincs joga elkapcsolni Tupacet, úgyhogy örülj, hogy nem raktalak ki. – Odajön hozzám, és nekem adja a vizet, amelynek palackja nedves és jéghideg. Elfogadom. – Idd meg!

Ekkor csoszog be Chyna. Úgy néz ki, mint akit teljes sebességgel elcsapott egy kamion az autópályán, de csodával határos módon életben maradt. Alig bírja el a fejét.

– Meg akarok halni – jelenti be komolyan.

Isaiah válla rázkódik a nevetéstől, de helyesen cselekszik, és odaadja a húgának az energiaitalt. Őrületes a Tate-testvérek közti magasságkülönbség: Chyna kicsivel magasabb százötven centinél, és amikor Isaiah mellett áll, azt hihetné az ember, hogy még alsós.

– Te miért nem vagy rosszul? – kérdezi Chyna, és a szemembe néz. Úgy vedeli a Gatorade-et, mintha égne a torka. – Sokkal többet ittál, mint én, az tuti.

Vállat vonok, és igyekszem nem kinevetni.

– Hát, Harrison kijózanított.

Ez tulajdonképpen igaz is. Jól elvoltunk, de semmitől sem józanodom ki gyorsabban, mint amikor bepánikolok, mert egy srác igazi kapcsolatot akar. A szívem még most is hevesebben ver, ha eszembe jut.

– Na, akkor én mentem – jelenti be Isaiah. Kivesz a hűtőből egy másik energiaitalt, a szekrényből egy óriási zacskó chipset, sarkon fordul, és kisiet a konyhából. Nyilván rettegéssel tölti el, hogy esetleg részt kell vennie a most következő csevejben, és igaza is van. Csajos beszélgetés jön.

Néhány pillanatig hallgatunk, amíg Chyna méreget. Hallani akarja a pletykát, mint mindig, és bár nincs túl jól, azért lassan magához tér.

– Na, mi volt Harrisonnal este? Ki vele!

– Lefeküdtünk, de…

– Jaj, ne! Miért van ott az a de?

– Ma este szakítok vele – közlöm. Felesleges kerülgetni a témát, mint a forró kását. Mindig is tudni lehetett, hogy egyszer vége lesz. Éppen ez a kaland lényege: időleges, kötöttségek nélküli. Lehetetlen, hogy továbbra is olyannal találkozgassak, aki komolyabbra akarja fordítani a dolgokat. Már a gondolattól is fuldoklom.

Chyna kis híján félrenyel.

– Mi van? Máris?

– Elhívott egy sítúrára – felelem. – Az elég komoly, nem? Az olyan, mintha a barátnője lennék.

Végighúzom az ujjaimat a tincseimen, és az elektrosztatikus töltéstől úgy tapad a nyakamhoz a hajam, mint sok kis fura mágnes. Nagyon igyekszem nem levenni a tekintetemet Chynáról, de nehéz, mert tudom, hogy nem érti. Chyna szerencsés, mert soha még csak egy háziállata sem halt meg. Az ő családfáján kizárólag élő rokonok szerepelnek, közeliek és távoliak egyaránt. Eddigi életében egyetlen temetésen vett részt, azon, ahol én az első sorban ültem. Fogalma sincs, milyen rettenetes elveszíteni valakit. Szerintem természetesnek veszi a szeretteivel való kapcsolatát, de ez nem az ő hibája. Mi mást is tehetne?

– És mi olyan szörnyű abban, ha elmész vele síelni? – Le sem veszi rólam nagy, barna szemét. Tessék, itt is van az egyszerű ártatlanság, láthatóan képtelen átérezni a helyzetemet. Nem tudom, hányszor kell elmondanom neki, hogy soha senkivel sem fogok kapcsolatba bonyolódni. Még sosem sikerült meggyőznöm erről. – Harrison még egész kedves a csapattársaihoz képest – véli. – És szeretsz vele lenni, nem?

Kedvem lenne hozzávágni az üres tálat, leginkább azért, mert kizárt, hogy egy srác kedvessége meg tudja másítani a döntésemet, de nyugodt maradok. Nevetek. A nevetésem vidám, hamis.

– Jaj, ne már! Te komolyan el tudod képzelni, hogy Harrison Boyddal járjak?

Chyna elgondolkodik.

– Jó, nem. Annyi közös azért nincs bennetek.

– Már úgyis kezdtem megunni – vonok vállat. Lecsúszom a pultról, és lejjebb húzom magamon Chyna tábori pólójának szélét. – Úgyis az a legszórakoztatóbb, amikor új srácot keresek – mondom. Biztonságosabb vizekre terelem a beszélgetést. – Szerinted Drew Kaminskinek van valakije?

Chyna belém karol, és rám vigyorog. A mosolytól felragyog az arca, így már jobban hasonlít önmagára.

– Ezt csak egyféleképpen deríthetjük ki – nevet. Ezért szeretem őt annyira. Nem mindig ért egyet a bogaraimmal, de sosem ítélkezik felettem. Fiatalok vagyunk, előttünk az élet. Azt tehetjük, amit akarunk. Meghozhatjuk a saját döntéseinket, és attól, hogy barátok vagyunk, nem kell ugyanúgy döntenünk.

– Várj! – mondja, és a hűtőhöz lökdös. Alaposan kifosztja, mindenfélét magához vesz a sajttól a főtt csirkéig. – Előbb ennem kell… éhen halok.

*

Az elmúlt két évben odáig jutottam, hogy már utálok belépni a házunk ajtaján. Többé már nem érzem otthon magam. Nincs meg benne az a melegség és biztonság, mint amikor anya még élt. Anya őszi és téli estéken mindenfelé gyertyát gyújtott a házban, és minden helyiség fahéjillatú volt. Mindig énekelt – jógázás, főzés, rajzolgatás közben. Nélküle nem hangulatos az otthonunk. Ezért inkább máshol alszom, amikor csak lehet, és magamba szívom valaki más családjának szeretetét. De nem csak erről van szó. Amint hazajövök, megkezdődik a véget nem érő csatározás köztem és a ház minden sarkában rám leselkedő fura csend között. De ha nem jövök haza, akkor is csend van. Szeretném, ha apa legalább egyszer az életben eltűnődne, hol lehetek. Azt akarom, hogy aggódjon miattam, megkérdezze, hol voltam és kivel. De neki soha szeme sem rebben.

A tornácunkról integetek, amikor Chyna elhajt, miután hazahozott. Még mindig az ő ruhája van rajtam, az enyém meg a kezemben tartott papírzacskóban. A hajam össze van tapadva. Nem zuhanyoztam. Borzalmasan nézek ki, de hát máskor is láttak már a szomszédok ilyen állapotban hazajönni vasárnap. Mrs. Kahn, a szomszédban egyedül lakó idős hölgy grimaszol, aztán folytatja a locsolást, amikor találkozik a tekintetünk, úgyhogy rá sem mosolygok. A fogamat csikorgatva nyitok be a házba. Csend van, állott füst szagától bűzlik minden. De ez manapság nem újdonság.

A konyha felé veszem az irányt, és ott találom apát, aki a régi ebédlőasztal fölött görnyed. Körülötte útikönyvek, papírfecnik és egy csomag cigaretta. Nagyon lefoglalja valami a laptopján, a szemüvegében tükröződik a képernyő.

– Vanessa – szól, de fel sem néz. Int, hogy menjek oda hozzá, de meg sem moccanok. – Gyere, nézd csak ezeket a képeket! A Moher-sziklák. Nem csodálatos? – Még közelebb hajol a képernyőhöz.

Láttam már ilyet. Igazából nem érdekli, mi a véleményem a Moher-sziklákról vagy a smaragd sziget egyéb természeti csodáiról.

– Megjöttem, apa – közlöm hangosan és tisztán, hogy biztosan meghallja. Még csak nem is pislog, csak kattintgat tovább. Rám sem néz. – Egész éjjel nem voltam itthon. Elmentem egy buliba, és ittam – folytatom, de közben úgy kell leküzdenem a készülődő sóhajtást. Tudom, hogy nem figyel rám. Mintha a falnak beszélnék. – Rengeteget ittam – túlzok, hogy végre reagáljon valamit. Szerintem azt sem fogná fel, ha azt mondanám, hogy bűntettet követtem el. Feladom, inkább odaballagok az asztalhoz. – Mitől olyan különlegesek ezek a sziklák?

Apa tollat ragad, és sebesen körmöl a jegyzetfüzetébe. Összerezzenek a körmei láttán – túl hosszúra nőttek, és sárgák a nikotintól. Hónapok óta ebbe a füzetbe jegyzetelget, szervezi a tökéletes ír utazást, amelyre jövő nyáron visz majd minket.

– Ó, anyád imádná. A Doolin-barlang csak húsz percre van kocsival, úgyhogy mindkettő belefér egy napba. Nézd! – szól. Nem is felel a kérdésemre, csak felém fordítja a laptopot. A képernyőn a tenger fölé magasodó, függőleges gránitszikla fotóit látom. A képeken süt a nap. Nem hinném, hogy ez a való életben is így néz ki. Napsütés Írországban? Komolyan?

– Szuper, apa – mondom elviselhetetlenül hamis mosollyal. Most már aztán… Most már aztán el kell, hogy veszítse a türelmét. Ki kell rám akadnia, amikor nem jövök haza aludni. Most már tényleg úgy kell viselkednie, mintha az apám lenne. Ha ez megtörténik, akkor majd azt mondom neki: Sajnálom, apa, igazad van. Aggódsz, amikor a hátad mögött ki tudja, mit csinálok, és nem jövök haza. Többet nem fordul elő. Csakhogy egyáltalán nem aggódik, és éppen ez a baj. Hogyan nőjek fel, hogyan vállaljam a felelősséget önmagamért, ha az apám nem jelöli ki a határokat?

– Oké, akkor szervezem tovább – közli, és újra maga felé fordítja a laptopot. Még néhány másodpercig a képernyőre hunyorog, és épp, amikor már feladtam, és elindulok a szobám felé, kihúzza magát, és kisimítja a haját az arcából. – Bulizni voltál?

Nahát, mégis hallott!

– Aha. Elég vad volt – felelem. Gyakorlatilag könyörgök neki: Hagyd már a sziklákat meg a barlangokat, és inkább velem foglalkozz! Bármit megtennék, hogy szobafogságra ítéljen. Hogy reagáljon. Hogy valami normálisat csináljon.

– Az jó. Örülök, hogy jól érzed magad – mondja, és őszintén, ostobán mosolyog rám, majd visszatér ahhoz a rohadt, hülye füzethez.

Hitetlenkedve bámulok rá.

Úgy néz ki, mintha napok óta nem zuhanyozott volna – és a szaga is olyan, pfuj. A haja összevissza áll, a szemébe lóg. Hetek óta nem borotválkozott, úgyhogy a borostája jószerével szakáll, már egészen az ádámcsutkájáig ér. Hogy nem tűnt fel eddig, menyire lefogyott? Csak úgy olvadnak róla a kilók, a kopott, a szélein foszladozó melegítője már lóg sovány alakján, szinte elvész benne. Már nem is emlékszem, mikor vett magának utoljára új farmert, mikor volt utoljára fodrásznál.

Annyira messze jár, annyira elveszett a saját fejében, hogy engem már szinte észre sem vesz. Nem érdeklem. Össze sem tudom számolni, hányszor nem aludtam itthon az utóbbi évben, de még ha fogalma sincs róla, hol voltam, az sem elég ahhoz, hogy kikeveredjen a maga sötét világából, és figyeljen rám. Megfeszítem az állkapcsomat, a körmeimet a tenyerembe vájom, és kirohanok a konyhából, fel a szobámba. Tudom, hogy túldramatizálom, de lefogadom, hogy ez sem tűnik fel neki.

A halántékomat masszírozom, közben bedobom a szobámba a koszos ruháimmal teli szatyrot. Az ágyamat még tegnap reggel vetettem be. De nem maradok, mert hallom, hogy Justin Bieber édes hangja hívogat Kennedy szobájából. Azt hittem, a Bieber körüli hype már évekkel ezelőtt elhalt, de nem, legalábbis Kennedyt nem érdekli. Benyitok a szobámmal szemközti ajtón, nem is kopogok. Nem kell kopognunk. Testvérek vagyunk. Vagy nyolcéves koromig együtt fürödtünk, úgyhogy nem szégyenlősködünk egymás előtt.

Kennedy a fésülködőasztalánál ül, és nagy műgonddal pirosra lakkozza a körmeit a kis spotlámpa fényénél. Theo, a cirmosunk, aki imádja a húgomat, de engem valamiért utál, az ablakpárkányon alszik összegömbölyödve. Kennedy Justinra tátog, de most becsukja a száját, és felpillant. Mintha meglepné, hogy lát.

Felnyögök, és az ágyára vetem magam. Kinyújtózom a hasamon, és az állam alá húzok egy párnát.

– Ha apa még egyszer szóba hozza Írországot, elköltözöm. Te is jössz?

Kennedy halványan, megértően mosolyog rám a válla fölött, aztán tovább festi a körmeit.

– Hová mentél este? – kérdezi. Kíváncsi, de némi kétkedést is érzek a hangjában. Legalább egy ember van a házban, akit eléggé érdeklek ahhoz, hogy felmerüljön benne, vajon holtan hevertem-e az árokparton. Még ha csak az icipici, kilencedikes húgom is az. Még csak tizennégy éves, de korához képest hihetetlenül bölcs.

– Bulizni.

– Éééés? – érdeklődik. Rátekeri a körömlakkra a tetejét, és felém fordul a székével. – Megcsókoltál valami jó pasit? – Elkerekedett szemmel néz, mert már tudja a választ.

– Harrison Boydot. Megint. – Még nem említettem neki Harrisont név szerint, de úgyis tudja, hogy hónapok óta van köztünk valami. Egy gimiben semmi sem marad titok, nem igaz? A pletyka gyorsan terjed.

– Húúúú! – visítja, mintha azt hinné, lehet valami ebből a kapcsolatból. Nem. Ebből csak az lesz, hogy felkerülünk egymás exeinek listájára.

Rezeg a zsebemben a telefonom, és kicsit elszorul a szívem, amikor meglátom a kijelzőn Harrison nevét. Persze hogy ő az.

– Basszus! Emlegetett szamár.

Most ébredtem fel, és máris rád gondolok. Jó volt a tegnap este. Ma megismételjük? Nálam. Majd írok, ha elaludtak a szüleim.

– Mit mond az emlegetett szamár?

Olyan mohón néz, hogy biztosra veszem, azt reméli, irántam érzett, halhatatlan szerelmét fejezte ki a srác. A húgom, amióta az eszét tudja, reménytelenül romantikus alkat, amit annak köszönhet, hogy kiskorában odavolt a Hamupipőkéért. Ha egy fiú csak rám mosolyog, ő már biztosra veszi, hogy hozzámegyek feleségül.

– Este találkozni akar – felelem. A többit nem említem. Vannak dolgok, amikről nem beszélhetek a kishúgom előtt, és ezek közé tartozik az is, mit szoktunk csinálni zárt ajtók mögött. A-aa.

Elkerekedik a szeme.

– Akkor találkozol vele?

– Aha, de csak azért, hogy szakítsak.

A körmeim hangosan kopognak a telefonom kijelzőjén. Elküldöm a válaszomat. Rövid és egyszerű:

És ha inkább csak kocsikáznánk egyet?

– Mi? – Kennedy hirtelen kihúzza magát, és szemmel láthatóan felfordul a gyomra a döntésemtől. – De hát annyira rohadtul szexi! És ha összejönnétek, akkor összehozhatnál az öccsével, és akkor járhatnánk duplarandikra! És együtt mehetnénk nyaralni a Bahamákra! – Elréved a tekintete, belesüpped az ártatlan fantáziálgatásba.

Még mindig a kezemben tartom a mobilomat, a tekintetemet sem tudom levenni róla, és az ajkamat rágcsálva várom Harrison válaszát. Vajon érzi az üzenetemből, hogy valami nem oké, és nem vagyok olyan lelkes, mint máskor?

– Totál igazad van, nagyon szexi, de ne káromkodj – szólok Kennedyre, és dorgáló pillantást küldök felé. – Különben is túl fiatal vagy még ahhoz, hogy bárkivel is összehozzalak.

Az ég felé fordítja a tekintetét, és frissen festett körmeit fújja.

– Oké, apa.

Ez azért ironikus, mert apa sosem szólna rá a káromkodás miatt. Ráadásul úgy érzem, már évek óta nekem kell nevelnem a húgomat. Én futottam másfél kilométert a boltig, hogy betétet vegyek neki, amikor először megjött a menstruációja, és a fürdőszobában zokogott. Én vittem el a Targetbe még a nyáron, az első középiskolai éve előtt, hogy beszerezzük a sulihoz szükséges tanszereket. Én öleltem át, amikor először szakítottak vele, és azt hitte, soha többé nem lesz boldog. Megígértem neki, hogy az lesz, bár tudom, hogy sosem gyógyul már meg egészen egyikünk szíve sem. És nem a fiúk miatt.

Anya nincs többé, és bár apa testben velünk van, érzelmileg akkor sem lehetne távolabb, ha akarna.

Kennedy újra a fésülködőasztal felé fordul, és a spotlámpa fényénél nézegeti a körmét, nem foltos-e valahol. Nem tud róla, de anya halálakor megfogadtam, hogy mindig meg fogom védeni őt, történjék bármi is. Ez magányos harc, mert most már én vagyok az egyetlen, aki meg tudja védeni.

Megint rezeg a telefonom.

Tetszik a gondolat… Kilencre érted megyek.

*

– Elmegyek, apa.

A válla fölött pillant rám. A konyhában áll, az asztalon ott a laptop, a tűzhelyen rámen készül. A tekintete üres, egy igazi sivatag, ahányszor csak rám néz.

– Kérsz vacsorát?

– Már ettem – vonok vállat. Biztos nem tűnt fel neki, amikor egy órája tőle öt méterre bevágtam egy tál spagettit. Ha az életem múlna rajta, sem tudnék főzni, és ezen ebben a házban senki sem fog segíteni, legalábbis nem mostanában, de legalább készételekkel gondoskodom a magam és Kennedy élelmezéséről. Ez is több, mint amit apa tesz. – És Kennedy is evett.

– Ja, már vacsoráztatok? Oké. – Ismét a lábas felé fordul, és csendben kavargatja az ételt. Olyan élettel teli, boldog, erős hangja volt régen, hogy felbosszantott, ha túl sokáig kellett hallgatnom. Most bármit megadnék, ha órákig beszélne, mint régen, és elmesélné, milyen izgalmas volt az a nagy drogfogás a munkahelyén, mennyire szeretne egy Porsche 911-et, és hogy megint megverte a barátait pókerben.

Egy hosszú pillanatra megállok, és belesajdul a szívem. Ez a várakozás, hogy végre történjen már valami, bármi, gyötrelmes. Miért nem tud szigorúan figyelmeztetni, hogy ne maradjak ki sokáig? Bárcsak rám szólna, hogy holnap reggel suli! De… semmi.

És bár már megszoktam ezt a semmit, mégis mindig fáj, amikor szembesülök vele.

Nem is mondok többet. Fogom a kulcsomat, belebújok az ajtó mellett hagyott, viharvert Converse-csukámba, és elindulok. Kilenc múlt pár perccel, és Harrison persze pontosan érkezett. A házunk előtt áll járó motorral, fényszórója bevilágítja az utcát. Gondolom, már alig várja, hogy lásson, amitől csak még rosszabb ez az egész. De nem most csinálok ilyet először. Már szinte megszoktam, hogy összetöröm a fiúk szívét.

Meg kell védenem magam, de azért igyekszem minél elviselhetőbbé tenni Harrison számára a szakítást. Nem festettem ki magam, a szemem beesett és fáradt. A hajamat egyszerű lófarokba fogtam, és annyi apró tincs lóg ki belőle, hogy megszámolni sem lehetne. Egy kapucnis pulcsit vettem fel, amelynek az ujja lyukas, és egyébként is három számmal nagyobb a kelleténél. A legbénább farmernadrágom van rajtam. Semmi parfüm. Talán kevésbé fog fájni neki, ha leharcoltan nézek ki.

Letargikus hangulatban vonszolom el magam a kocsijáig, és kinyitom az ajtaját. Felhúzódzkodom az anyósülésre, aztán felé fordulok. Jaj, Kennedynek mennyire igaza van! Ez a srác gyönyörű. Mint egy görög isten. Kis híján felnyögök, nagyon küzdök a késztetés ellen. Miért nem tudott neki elég lenni a szex, miért kellett többet akarnia? Most nemet kell mondanom ennek a ragyogó, kék szemnek, a kőkemény, izmos mellkasnak és a homokszínű hajnak.

– Bejön ez a laza stílus – közli Harrison, és alaposan végigmér. A suliban mindig kényelmes ruhát viselek, de sosem vagyok ápolatlan. – Fiatalabbnak tűnsz tőle. Aranyos.

– Mi? – Nem akarok kívánatos lenni, épp ellenkezőleg. Kihúzom magam, és Harrison felé fordulok. Összeszűkített szemmel nézem. Vajon kihallja a nyers modoromból, hogy nem szórakozni jöttem? – Szerinted tényleg aranyosan nézek ki műszempilla nélkül?

Harrison csücsörít. Csalódott a hozzáállásom miatt.

– Ma nem vagy valami szórakoztató. De majd én segítek ezen.

Nyilvánvalóan nem tűnt fel neki, hogy nincs kedvem a szokásoshoz. Nem veszi észre, hogy még nem kapta meg a félénk mosolyt. Azt sem, hogy nem tettem azonnal a combjára a kezemet.

– A Heritage Parkban fogunk leparkolni – mondja, és elindulunk.

Király. A Heritage Park Westerville első számú randihelyszíne. A város szélén található, és hétvégenként a fél suli ott lóg az anyukája kocsijának hátsó ülésén. Legalább Harrison terepjárója a sajátja. De mit számít ez? Ma este nem lesz semmiféle akció, ez tuti. Nem azért, mert nem akarom, hanem azért, mert eltökéltem, hogy nem ringatom Harrisont abba a hamis reménybe, hogy lehet köztünk több a késő esti csókoknál.

– Harrison… – kezdem, de nem hallja, mert már bekapcsolta a zenét. Határozott mozdulattal megfogja a térdemet, én meg az öklén lévő karcolásokat nézem, miközben vezet. Nem tudom megállni, hogy a kezére tegyem a magamét. Egymásba fűzzük az ujjainkat. A másik kezemmel a hajamba túrok, és a fejemet masszírozom, miközben gondolkodom. Mi baj lehetne abból, ha még egyszer megcsókolnám? Megígértem magamnak, hogy a tegnap este volt az utolsó, soha többé, de…

Jaj, de utálom magamat, amiért egyáltalán belekeveredem ezekbe a helyzetekbe!

– És… Jól érezted magad a bulin? – kérdezi Harrison, miután egy ideig csendben utaztunk. Nem sűrűn beszélgetünk, és ha mégis, akkor is csak flörtölünk. Nem sokat tudok róla, csak annyit, hogy ő Harrison Boyd, a focicsapatban játszik, az évek során több órára is együtt jártunk, és bizonyára okos, mert tudomásom szerint még sosem kapott egyest semmiből. Fontos dolgokról sosem beszélünk. Tulajdonképpen nem ismerem őt. Ő sem sokat tud rólam.

Még mindig fogom a kezét, és nagyon igyekszem nem flörtölni, nem akarom szándékosan felizgatni még most is.

– Aha. És te?

– Aha.

Folytatódik a kínos csend. Olyan, mintha csak megpróbálnánk valahogy elütni az időt addig, amíg végre egymásnak eshetünk. Fogalmunk sincs, hogyan kommunikáljunk, amikor teljesen józanok vagyunk, és nem smárolunk. Nem is értem, miért hívott el a sítúrára. Mégis miről beszélgetnénk? Arról, hogy hideg a hó?

Megszokásból felemelem a kezét, és megcsókolom a karcolásokat. Tudom, hogy nem kellene megvezetnem, de ez akkor is hiányozni fog. Igyekszem kiélvezni, amíg még lehet. Harrison fél kézzel vezet, a másik kezével az enyémet fogja, és engedi, hogy végigcsókoljam meztelen karját. A szeme sarkából időnként rám pillant, és a tekintete egyre tüzesebb.

Megérkezünk a Heritage Parkhoz, és követjük a fák között vezető, csendes utat, amíg elérjük a külvilágtól elzárt parkolót. Csak egy autó van itt, az is messze tőlünk. A fényszórója nem ég. Odabent árnyékok mozognak. Elfordítom a fejemet, Harrisont nézem, ahogy lassít, majd megáll. A kerekek alatt csikorog az apró kavics. Tudom, hogy most rögtön meg kellene neki mondanom, mielőtt még túl messzire mennénk, de amikor tüzes tekintete találkozik az enyémmel, nem tudok neki ellenállni.