SARAH LOTZ

MERT BOLDOGAN
ÉLTEK, AMÍG…

Budapest, 2022

A mű eredeti címe:

Sarah Lotz: Impossible

Copyright © 2022 by Sarah Lotz

Fordította: Róbert Pál

Magyar kiadás © 2022 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva. A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Borítóterv: Stahl Judit

Borítófotók: Shutterstock

Borítógrafika: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-615-5685-91-0

MOBI ISBN 978-615-5685-92-7

Első rész:
Levele érkezett

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Na idefigyelj, te agyatlan, zsugori, vadkacsa-hajkurászó kocavadász! Lehet, hogy a megye kibaszott fele a tiéd, de engem még nem tettél zsebre. Azt hiszed, faszfej, az a passzióm, hogy téged kergetlek? Azt hiszed, hogy örömömet lelem ebben? Hát nagyon tévedsz! Nem fogom ölbe tett kézzel nézni, ahogy engem is átbaszol! Gondolom, nem vagyok egyedül, biztos mindenkivel bepróbálkozol, aki a közeledbe kerül, és megszédül a szaros bricsesznadrágodtól, a lihegő spánieljeidtől, a szakadt Land Roveredtől meg a még Etonban összeszedett súlyos idiótaságaidtól. Azt hiszed, azt csinálsz, amit akarsz?

CSINÁLD VÉGRE AZT, AMIT KELL! SZARJÁL SÜNT, AMÍG NEM FIZETSZ!!!

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Helló!

Azt hiszem, érdemes lenne leellenőrizned a címzett e-mail-címét. Legjobb tudomásom szerint soha nem volt Land Roverem, abban viszont száz százalékig biztos vagyok, hogy sohasem jártam (nem járhattam!) Etonba, ugyanis nem fityeg a két lábam között semmi. Vagy lehet, hogy ez egy újabb rafinált próbálkozás arra, hogy az üzenet megnyitásával valami vírust telepíts a gépemre? Ez esetben „ön nyert!”. Soha ne legyen nagyobb örömed az életben!

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Basszus. Mélységesen szégyenkezem és bocsánatért esedezem. Mentség: új profil és másolás közben elcsesztem valamit. Kösz, hogy szóltál. Ja, és bocs a szövegért, amit kénytelen voltál elolvasni.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Őszintén szólva nem sokon múlott, hogy nem válaszoltam, de volt valami, ami furcsamód megfogott abban a szenvedélyesen őszinte átkozódásban, amit olvastam. Mégis mit követett el az illető? Megmérgezte a macskádat? Vagy elcsábította a papagájodat?

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Sokkal rosszabb. Nem fizette ki a melót, amit megcsináltam. Te amúgy már a visszafogott változatot olvastad. Ebből az utolsó percben töröltem az összes, az édesanyjára és a szexuális irányultságára vonatkozó megjegyzést. Pedig akadt benne jó néhány.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Miféle melót? Persze ha titok, akkor ne írd meg. Csak unatkozom, azért faggatlak. Normális körülmények között nem elegyedem beszélgetésbe tök ismeretlen emberekkel. Komolyan.

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Az elszenvedett sokkért megérdemled, hogy válaszoljak. Mégiscsak faszfejnek neveztelek meg kocavadásznak. Nem is tudom, melyik a sértőbb… Az van, hogy szabadúszó irodalmi szerkesztő vagyok, és ez a bricseszes seggfej megbízott, hogy rakjam rendbe a regényét. Lényegében újra kellett írni az egészet elejétől a végéig. Két hónapja elküldtem neki, azóta kuss van. A zsé meg sehol. Egy fitying se.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Hát ezt sajnálattal olvasom. És miről szólt a regény? A vadkacsavadász lány utolsó lövése?

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Haha! Majdnem. Tényleg kíváncsi vagy rá?

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Persze. Legalább addig se vagyok kitéve az online vásárlás kísértésének. Az előbb már sikerült megvennem egy ágytakarót, amin David Bowie arcképe látható. Gőzöm sincs, hogy történhetett.

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Az embernek sohasem lehet elég Bowie-ja. Bármikor örömmel ágyba bújnék vele, pedig olyan heteró vagyok, hogy a fal adja a másikat. Bűnügyi történet. Az alapsztori nem rossz. Valami vidéki birtokon rábukkannak egy rég elföldelt hullára, amiről kiderül, hogy egy vadászatellenes aktivistáé, akinek még valamikor a nyolcvanas években veszett nyoma. A földbirtokos az elbeszélő, akiről nem lehet eldönteni, hogy ő ölte-e meg vagy sem.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Ne csigázz! Megölte vagy sem?

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Ja. Tiszta véletlenből megcélozta, és lepuffantotta. Ahogy az már szokása az embernek, ha puska van a kezében, és meglátja, hogy valami rosszéletű mozgalmár tönkre akarja tenni a jól megérdemelt vadkacsavadászatot. Elvileg a sztorinak ki kellene domborítania valamiféle morális ambivalenciát, de nem vagyok biztos abban, hogy ez sikerült. Nem egyszerű lelkes olvasót találni egy olyan sztorinak, amiben a hős eszetlenül durrogtatja a puskáját, és pompás időtöltésnek tartja, ha kisállatokat lehet lemészárolni hajtóvadászat keretében.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Netán önéletrajzi ihletésű? Ha igen, akkor a saját érdekedben további visszafogást javasolnék a leveled szövegében, nehogy a mozgalmár sorsára juss…

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Én már semmin se lepődnék meg.

Csak viccelek. Azt mondta, hogy már rég nem foglalkozik ilyesmivel.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Mármint mivel? Hajtóvadászattal vagy gyilkossággal?

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Egyikkel sem – remélhetőleg. Az van, hogy eltekintve attól, hogy egy faszkalap, elég jó fejnek tűnt, amikor találkoztam vele. Nagyvonalúan töltögette a piát, és egy olyan düledező vidéki kastélyban lakik, amelyik tökéletesen elmenne bármilyen kosztümös tévéfilm helyszínének, amiben arisztokraták nyavalyognak. Azt mondta, hogy szeretne írni egy regényt, még mielőtt meghal, de nincs rá elég ideje. Jó kifogás sosem árt, még ha nem is túl eredeti. A belem kidolgoztam a kéziratával, aztán elküldtem neki, de csak annyit röffent, hogy „köszönöm, azonnal elolvasom”. A többi néma csend.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Osztozom a gyászodban. Egy nem fizető kuncsaft mindig komoly frusztráció egy szabadúszó számára.

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Úgy beszélsz, mintha hasonló cipőben járnál. Te milyen szakmában dolgozol?

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Ha megmondom, sajnos meg kell hogy öljelek.

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

A dolgok jelenlegi állását tekintve nagy jót cselekednél velem. Ha hivatásos bérgyilkos lennél, fontolóra venném, hogy felbéreljelek.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Haha, nagyon vicces. Sajnos nem ennyire izgalmas. Divatszakma. Fogjuk rá.

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Fogjuk rá??? Lehetne erről kicsit bővebben? Csak hogy tudd, fingom sincs a divatról, és bármilyen nadrágot divatosnak tartok, amit nem borít vastagon kutyaszőr.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Fogjuk rá, hogy egekbe magasztalt varrónő vagyok. Van egy kis vállalkozásom, és menyasszonyi ruhák újrahasznosításán ügyködöm.

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Hogy képzeljem ezt az újrahasznosítást? Asztalterítő? Hálószobafüggöny? Szemfedél?

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Bocsi, ez túl sok volt, és bunkó. Egy faszkalap vagyok, csak elsőre olyan poénosnak tűnt. Pedig nem.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Esetleg hamvakat is szórhatnál a fejedre, ha már szemfedélnél tartunk. Én pl. elég jó vagyok hamvszórásban, van benne gyakorlatom. Viszont ez a szemfedél, hát ez szíven ütött. Hogy a fenébe nem jutott ez eddig az eszembe?! Bevezethetném új termékként ezzel a szlogennel: „Még a halál sem választhat el.” Vagy ezzel: „Őrizem a szemedet!”

A lényeg: átalakítom a cuccot, ahogy a kedves kuncsaft szeretné, vagy kicsit költőibben: új értelmet adok a valaha megvett legdrágább és leghaszontalanabb ruhadarabjának. Rengeteg elvált nő keres fel.

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Értem. Szóval olyan „dögölj meg, kedves exférj” típusú ruhákat csinálsz?

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Pontosan. Éppen egy kuncsaftra várok, aki próbára jön. Elég kiállhatatlan nő. Mindig kiszívja belőlem az erőt.

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Nem akarsz róla mesélni?

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Képtelen eldönteni, hogy mit akar. Már harmadjára jön vissza.

„Arra gondoltam, nem lehetne-e, hogy mégis inkább aszimmetrikus legyen? Édeském, nem lenne jobb egy kis kabátkával?” Na tessék! Most meg már egy vadidegennek panaszkodom. Mintha valami hülye picsa lennék. Amúgy meg minden joga megvan arra, hogy töketlenkedjen. Végül is ő fizet.

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Egyrészt sokkal könnyebb egy idegennek panaszkodni, másrészt pedig te már végighallgattad a panaszáradatomat a bricsesznadrágos faszkalapról. Egy pillanat.

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Bocsi, ki kellett engednem a kutyát. Dolga van.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Miféle?

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Szerintem nagy.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Haha, nagyon vicces. A kutya miféle?

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Korcs. A környék tökéletes genetikai lenyomata. Egyébként nyugodtan szólj, ha szükséged van egy emelkedett stílusú levélre a nő megfegyelmezéséhez. Hat trágár fordulat után a hetediket kedvezménnyel adom.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Én meg szívesen segítek a faszkalap bricsesznadrágjának az átalakításában. És akkor olyan lesz az egész, mint az Idegenek a vonaton.

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Idegenek a vonaton?

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

A regény. Biztosan ismered. Film is készült belőle. Két idegen találkozik a vonaton, és megbeszélik, hogy mindegyik megöli a másik ellenségét, röviden ennyi. Patricia Highsmith.

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Ja! Én úgy ismerem, hogy Keresztutak. Biztos az amerikai kiadást olvastam, sokszor előfordul, hogy megváltoztatják a címet.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Te az Államokban vagy?

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Nem. Sokkal jobb helyen. Leedsben.

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Ja, oké. Édeske épp most sms-ezett, hogy úton van, és mindjárt ideér. Azért majd tájékoztass, kedves ismeretlen, hogyan alakul a dolog a Bricseszes Faszkalappal! Mindenképp tudni szeretném, mi lett a vége. Amúgy nincs hozzá közöm, de annyit azért hadd mondjak: talán jobb lenne tovább finomítani az e-mail hangvételén. Jobb, ha az ember nem árulja el a valódi érzéseit, nem érdemes megszerezni nekik ezt az örömet.

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Igazad van. Nagy szívességet tettél, hogy visszajeleztél. Én is kíváncsi vagyok arra, hogy mi történik Édeskével.

Nem kéne esetleg bemutatkoznunk egymásnak?

Feladó: Bee1984@gmail.com

Címzett: NB26@zone.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

A címemben szereplő Bee és a te címedben szereplő NB pont jó ehhez az Idegenek az interneten történethez. És akkor, ha netán úgy alakulnának az események, minden gond nélkül le is tagadhatjuk, hogy ismerjük egymást.

Megjött. Szoríts!

Feladó: NB26@zone.com

Címzett: Bee1984@gmail.com

Tárgy: Mégis mi a fészkes fene van már???

Rendben, akkor Bee. És kösz még egyszer. Nagy jót tettél ma velem. Komolyan.

BEE

Elég csak visszaolvasni az e-mailjeink szövegét, és egyből szembetűnnek azok az árulkodó jelek, a piros zászlócskák, amelyekre oda kellett volna figyelni. Az Idegenek a vonaton csak az első volt a sok közül. Vajon minden másképp alakult volna, ha az öröm nem kendőzi el ezeket? Ha alaposabbak vagyunk, és már akkor rácsodálkoztunk volna az ellentmondásokra? Talán. De az is lehet, hogy csak felgyorsította volna mindazt az őrültséget, ami amúgy is bekövetkezett. Az is könnyen előfordulhatott volna, hogy valamelyikünk elmeháborodottnak tartja a másikat, és még idejekorán véget vet az egésznek. Viszont arról sem szabad megfeledkezni, hogy a mai napig nem értem, mi az ördög vett rá arra, hogy azon a napon kinyissam azt a rég nem használt Gmail-fiókot. Már hosszú hetek óta rá se néztem. És különben is: ki válaszolgat vadidegenek eltévedt e-mailjeire? (Csakis olyan idióták, mint én.)

A beszélgetés fonalát N. B. vette fel (<Na mi lett végül Édeskével? Megpróbált rávenni, hogy inkább leopárdmintás macskanő jelmezt készíts belőle? Ó, bárcsak igazam lenne!>), de a következő, hogy úgy mondjam, „nagyobb” lépésért én vagyok felelős. Én voltam az, aki kezdeményeztem, hogy ebből a felületes „szia-szia” viszonyból lépjünk tovább valami kicsit komolyabb felé. Nem mintha lett volna vele bármiféle hátsó szándékom. Akkor – még – egyáltalán nem ábrándoztam arról, hogy Leedsbe költözzek, az ágyban olvasgassam a vasárnapi lapokat, és órákon át kóboroljak a vadregényes lápvidéken (vagy bárhol máshol, ahol a leedsiek szoktak). Csak az volt világos az első perctől fogva, hogy valahogy összepasszolunk N. B.-vel. Egy hullámhosszon voltunk, és olyan természetes könnyedséggel kommunikáltunk, ami felszabadítóan hatott mindkettőnkre. Pontosan éreztük, milyen kényes vagy személyes témákat kell elkerülni. Nem beszéltünk a kapcsolatainkról és a szexről. Van abban valami egészen nevetséges, hogy miközben az üzeneteinkben keményen dolgoztunk a kapcsolatunk kibontakozásán, addig én egy vadidegennel randevúztam. Annak idején meglehetősen gyakran előfordult ilyesmi, de egyéjszakásnál hosszabb kalandba nemigen bonyolódtam. A legjobb barátnőm, Leila mindig azzal húzott, hogy rabja vagyok a randiappoknak, mert az tölt el vad izgalommal, hogy vajon a szerencsekerék a „Na, ezzel soha”, a „Talán” vagy a „Kefélünk” ponton áll-e meg. Minden alkalommal, amikor kiderült, hogy valami ilyesmibe keveredtem, gondosan megjegyezte, hogy tankönyvi illusztrációja lehetnék a „bepánikol, ha elköteleződésre kerülne sor” személyiségtípusnak.

Az éppen soros pasi (Matt36) egy felkapott bisztrót javasolt helyszínül White Cityben. Ez a választás már abban a pillanatban ki kellett volna hogy verje a biztosítékot, amikor elolvastam. A falakon kitömött, de szemmel láthatóan hamis állatfejek mellett régi olajfestmények lógtak, amelyeket festékszóróval egy kicsit dizájnosabbá tettek. A pincérek látható testfelületét vicces tetkók díszítették, és mindegyikükből valami végtelen magabiztosság és önelégültség áradt. Nem sokat cseteltünk a randi előtt (én el voltam havazva a melóval, ő meg azt mondta, gyűlöli az online cseverészést), úgyhogy azon kívül, hogy étterem tekintetében szar az ízlése, szinte semmit se tudtam róla. A profilképeiről üvöltött, hogy profi fotós készítette őket, a háromsoros bemutatkozó szövege meg totál semmitmondó volt: Erős. Nyugodt. Magabiztos. Nem mintha jogom lenne bárkit is kritizálni, mert az enyém sem volt sokkal jobb: Elfuserált. Nagy lélek. Hozz rágcsálnivalót. Szar. Nagyon szar. Csak azért hagytam fenn, mert Leila jót röhögött rajta.

Korán érkeztem, a hajam még egy kicsit nyirkos volt. Olyan bokszot választottam, ahonnan jól rá lehetett látni a bejáratra. Annak ellenére, hogy mint mindig, amikor átültettem a valóságba a Tinder züllött világát, most is elfogott a harci idegesség, egészen jó kedvem volt. Előző nap végre megszabadultam Édeske ruhájának édesnek egyáltalán nem mondható gondjától (igen, sikerült, igen, aszimmetrikus lett, amit rémálom volt megvarrni), és már ott tartottunk, hogy fotókat posztolt valami csajbuliról, ahol ebben pompázott. A képeken boldognak tűnt. Számára ez a ruha jelkép volt, azt szimbolizálta, hogy sikerült kiszabadulnia egy házasságból, amely mostanra teljesen kiüresedett, és láthatólag megérte mindazt a szenvedést, amit az elkészítése nekem okozott. Igen, egy kicsit szégyellem, hogy anno annyit nyavalyogtam miatta. Arra gondoltam, hogy elküldöm a hivatkozást N. B.-nek, de aztán rádöbbentem, hogy ahogy Édeske rám keresett a neten, úgy N. B. is könnyedén megteheti ezt, és akkor kiderül a számára, hogy ki vagyok. Nem akartam ilyen pimf módon elveszíteni az Idegenek a vonaton érzését.

Matt36 csak öt percet késett, akkor ért oda, amikor a második „chocalottatini” felénél jártam. Első ránézésre egy határozott „Talán” benyomást keltett: meglepő hasonlatosságot mutatott a profilképeivel, és egyből whiskyt rendelt jéggel, jelezve, hogy nem az egészségtudatosság megszállott harcosa. Innentől azonban, hogy úgy mondjam, lejtmenetben folytatódott a történet. Az elején még volt egy félmosoly, amikor a bárpult fölött éktelenkedő elefántfejről poénkodtam, de aztán belekezdett egy monológba arról, hogy zuhannak a londoni ingatlanárak, és ettől a témától egyszerűen képtelen volt elszakadni. Az sem segített, hogy azzal nyugtattam magam, biztos ő is ugyanolyan ideges és feszült ebben a helyzetben, mint én, mert akkor viszont a profilszövege pontosan kétharmada volt kamu: Erős. Nyugodt. Magabiztos.

Rezegni kezdett a mobilom a zsebemben, feltűnésmentesen előhalásztam, és az asztal alatt lopva rápillantottam. Egy újabb e-mail N. B.-től:

„Szóval mi lennél inkább? Kentaur vagy hableány?” Egész nap ezt az idétlen és gyerekes „mi lennél inkább?” cuccot játszottuk, úgyhogy önkéntelenül is felnevettem.

Matt36 hirtelen elnémult.

– Valami vicceset mondtam?

– Nem, bocsánat. Csak nagyon izgulok. Nem vagyok gyakorlott randizó.

Úgy tűnt, bevette. Elmosolyodott, és a karját kinyújtva megkapaszkodott a bőrborítású üléstámlában.

– Én sem. Ugye azt mondtad, a divatszakmában dolgozol?

Azt, hogy milyen sikeres a vállalkozásom, kezdetben nem akartam N. B. orrára kötni. Nincs visszataszítóbb annál, mint ha valaki egyből dicsekvéssel indít, és igazából a mai napig nem akarom elhinni, milyen jól megy az üzlet. A „Feltámasztó” (a név borgőzös állapotban fogant, de bevált) ötlete akkor merült fel, amikor születésnapi ajándékként felajánlottam, hogy átfazonírozom valami használható darabbá Leila menyasszonyi ruháját. Magam sem gondoltam komolyan, hogy ennyire bejön. Leila széttrombitálta a dolgot az Instán, természetesen fotókkal, és egyik napról a másikra özönleni kezdtek az érdeklődések és a megbízások. A helyzet odáig fajult, hogy pillanatokon belül féléves várólistával néztem szembe. Mr. Magabiztos javára kell írnom, hogy végig figyelemmel követte a történetet, egyszer sem éreztem, hogy a tekintete a végtelen távolba révedne, sőt a végén még a kuncsaftjaim felől is érdeklődött.

– Azt hiszem, a leghelyesebb az a házaspár volt, amelyik azt szerette volna, ha az esküvőn viselt ruháikat párnává alakítom – feleltem, és ezt a megbízatást valóban elbűvölőnek és szellemesnek tartottam.

Amikor meséltem róla N. B.-nek, ő is egyetértett velem. („Remélem, az összes gombostűt kihúzkodtad a párnákból.”)

Matt36 azonban zavart pillantással fogadta a dolgot.

– Párnává? Ez most komoly?

Ez a két kérdés elég volt ahhoz, hogy „Talán”-ból átkerüljön a „Na, ezzel soha” kategóriába. Ha a pincér nem pont abban a pillanatban fut be az étlapokkal, tuti, hogy ott és abban a pillanatban befejezettnek nyilvánítottam volna a randit. Viszont otthon nem volt semmi kajám, a konyha felől pedig olyan ínycsiklandozó illatok terjengtek, amelyek még a berendezés ízléstelenségét is képesek voltak elfeledtetni. Rövid vacillálást követően a poutine mellett döntöttem, és Mr. Magabiztos követte a példámat. Amikor a felszolgáló hallótávolságon kívül került, bizalmasan közelebb hajolt az asztal fölött, és bevallotta, hogy fogalma sincs arról, mi az a poutine. Ez jólesett a lelkemnek, és egy kicsit talán meg is lágyultam az irányában (no nem nagyon, annyira azért semmilyen tekintetben nem voltam kiéhezett).

– Lényegében egy nagy adag sült krumpli barna szósszal és reszelt sajttal nyakon öntve. Minden egyes eleme külön is nagyon jó, de így együtt egyszerűen mennyei – feleltem, és mélyen hallgattam arról, hogy csak azért tudom, mert láttam A Konyhafőnök egyik adásában.

Szakszerű és lelkes magyarázatom hallatán, az este folyamán először, őszintén felnevetett.

A telóm megint zizegni kezdett, ezért elnézést kértem, és úgy tettem, mintha sürgősen vécére kellene mennem. A mosdóban a finoman fogalmazva visszafogott világításnak köszönhetően képtelen voltam megállapítani, hogy már eljutottunk-e az estének abba a szakaszába, amikor a sminkem búcsút mondott az arcomnak vagy sem.

<Bocsi, N. B. Most nem igazán tudok beszélgetni>, írtam, aztán egy pillanatnyi szünetet követően még hozzátettem: <Randin vagyok.> Ezzel súlyosan átléptem a „semmi személyes” határvonalat, de hát van ez így, fogjuk nyugodtan az elfogyasztott alkoholra a dolgot.

Most először nem jött tőle azonnal reakció. Eltelt egy perc. Aztán még egy. Már éppen azon merengtem, hogy küldök neki még egy, ez alkalommal valami vicces üzenetet, amikor befutott a válasza:

<Oké. Beszéljünk később. Sok sikert!>

Nem akartam még abbahagyni, főleg nem annak fényében, ami (és aki) az étteremben várt rám.

<Most épp van pár percem beszélgetni, ha akarsz.>

<Nem lesz baj belőle? Mit szól a pasi?>

<A vécén vagyok.>

<Hah, bujdokolsz? Vagy csíkot szívsz?>

<Csíkot inkább elhúzni szoktam, abban gyakorlott vagyok. Csak fellélegzem egy kicsit.>

<Nem hangzik valami jól…>

<Volt már rosszabb is.>

<Van még saját foga?>

<Azt hiszem. Ha nem, akkor viszont jól járt a fogorvosa.>

<Mivel foglalkozik?>

Hmm, Mr. Magabiztos megemlítette, de nem jutott eszembe.

<Gőzöm sincs. Valami nagyvállalat. Öltönyös. Van kis oldaltáskája.>

<Oldaltáskás, mi? Talán postás?>

<Haha. Túl elegáns ahhoz.>

<Nem az eseted?>

<Nincs „esetem”.>

<Mindenkinek van.>

<Nekem nincs. A randijaimon mindenki egyenlő eséllyel indul.>

<Ó. Milyen modern.>

Nem álltam meg, hogy erre ne ezt válaszoljam:

<Vagy milyen kiéhezett>, de aztán inkább kitöröltem, és ezt írtam:

<Fogjuk rá, hogy nem vagyok nagyon válogatós.>

<Tényleg? Tehát akkor minden egyedülálló neonáci eséllyel indul, aki kutyatenyésztéssel tölti a szabad idejét?>

<Attól függ. Kaphatok ingyen kiskutyát?

<Nem. De van más pozitív hozadéka. Nagygyűlések, menetelések, oldalt felnyírt hajviselet, néha egy-egy éjszaka egy rendőrségi fogdában…>

<Mmm, vonzó. Na jó, szóval nácik nem, sem régi, sem neo szabásúak, ingatlanspekulánsok nem, élve boncolók, homeopaták, szektatagok nem, Tory szavazók, terepjárótulajok nem, klímaváltozás-tagadók nem, ahogy golfozók, fűvel-fával kefélők és kockázatialap-befektetők sem>, írtam, majd még hozzátettem: <És persze házas pasik sem.>

Ez lett volna hivatott kiprovokálni azt a választ, hogy „ezzel akkor engem is kiszórtál a szóba jöhetők közül”, de nem, csak ennyi érkezett:

<Szép lista.>

A világ legegyszerűbb dolga lett volna egyenesen megkérdezni tőle, hogy vajon házas-e, de valami visszatartott ettől. Hogy mi? Akkor, abban az időszakban jobb szerettem volna nem tudni. Ha volt valakije, akkor megmagyarázhatatlanul sok időt fecsérelt egy vadidegen nőre az elmúlt héten, bár az is igaz, hogy ez még nem számít megcsalásnak. De ha velem esne meg, nem örülnék neki.

<Hol ismerkedtél meg Oldaltáskával?>

Arra gondoltam, hogy ködösítek egy kicsit, de aztán rádöbbentem, hogy semmi értelme. Nem csináltam semmi szégyenletes dolgot – eddig.

<Tinder>

<?????>

<Egy randiapp.>

<Még nem hallottam róla. Vén tökfilkó vagyok, aki nem tart lépést a korral.>

Újabb jelzés. Létezik ember, aki ne hallott volna a Tinderről? De eleresztettem a fülem mellett. Ahogy minden ilyen kis részletet, egészen addig, amíg már késő nem volt.

<Mennyire vén a tökfilkó? Persze nem kötelező a válasz. Csak kémkedem…>

<Kutyaévekben mérve kb. 315. Nyakig a slusszpánik időszakban. Várva az eutanáziát.>

<Kutyaévek? Akkor héttel kell osztani, ugye?>, írtam, és közben persze bőszen számoltam magamban. Ha igazat beszél, akkor a negyvenes évei közepén járhat. Teljesen partiképes.

<Nem mindig. Más a helyzet, ha ivartalanított vagy ha nemesített. És te?>

<Én a 273 évemmel bakfis vagyok hozzád képest. Bár nemesítésről szó sincs. Vissza kell mennem, még azt hiszi, leléptem.>

<Sok sikert! Majd mesélj.>

Mire visszaértem az asztalhoz, az ételt már felszolgálták. Oldaltáska türelmesen megvárt, és kicsit megilletődötten méregette a tányérján tornyosuló szénhidráthegyet. Én túl éhes voltam, úgyhogy egyből nekiestem.

Elismerő pillantást vetett rám.

– Szeretem azokat a nőket, akik esznek.

– Mindenki eszik.

– Az exem nem evett.

Magamban megkönnyebbülten felsóhajtottam. Egy rossz kapcsolatról szóló monológ mégiscsak érdekesebb, mint az ingatlanpiac, a vallásról és a politikáról már nem is beszélve. És nem csalódtam, a poutine-hez – minden különösebb bátorítás nélkül – megkaptam feltétnek a megromlott viszony összes keserű részletét. Hatévnyi nyűglődés, gyerek nélkül, fokozatosan elhidegülve egymástól, aztán megrendült bizalom és csúnya befejezés. Éppen a brixtoni lakásukat árulják, ami némi magyarázattal szolgált az ingatlanárakkal kapcsolatos szenvedélyre.

Miközben én ettem, és belőle ömlött a szó, folyamatosan a mobilom képernyőjére pillantgattam, mint egy igazi internetfüggő. Majd mesélj.

– Mit is mondott, mivel foglalkozik?

– Aktuárius vagyok.

Lopva bepötyögtem:

<Kiderítettem, mit csinál. Az MI5-nál van. Sötét üzelmek.>

<Van felhatalmazása oldaltáska viselésére?>

Ha Oldaltáska észre is vette, hogy megcsalom a telefonommal, nem igazán érdekelte. Eltolta maga elől a tányérját, és intett a pincérnek, hogy hozza a számlát.

– Megfelezzük a számlát vagy…?

– Vagy mi? Persze hogy felezünk.

– Szívesen kifizetem – mondta, és megrándította a vállát –, ha utána dugunk.

Elnevettem magam, gondolva, biztosan viccel.

– Rendben. De csak akkor, ha desszertet is rendel.

– Igen?

– Nem. A történet itt véget ér.

Megint áthajolt az asztal fölött, de most annyira, hogy egy kicsit hátra is hőköltem.

– Tudhattam volna, hogy csak az időmet vesztegetem magára. De hadd adjak egy tanácsot. Ha ebben leli az örömét, mi lenne, ha inkább zabálóversenyeken indulna?

Nem emelte fel a hangját, de az a primer gonoszság, ami a szavaiból áradt, olyan hatással volt rám, mintha behúzott volna egy gyomrost. Felállt, és szó nélkül otthagyott – a kifizetetlen számlával. A kezem még akkor is remegett az idegességtől, amikor a bankkártyát lehúztam. Az egyébként nem túl barátságos pincér is részvétteljes hangon megkérdezte, hogy minden rendben van-e. Hogy minden rendben lett volna? Hát nem éppen. Eddig szerencsésen sikerült megúsznom a randikat az interneten keringő horrorsztorik nélkül, és a hülye fejemmel úgy gondoltam, ez mindig így is lesz. Hazafelé menet, a lelki békémet helyreállítandó, vettem egy doboz Pringlest. Mire elérkeztem a saját utcámhoz, a nyelvemet és a szájpadlásomat teljesen szétmarta a só. A lakásban a biztonság kedvéért égve hagytam az egyik lámpát, de még a próbababám, Clarice függönyre vetülő sziluettje sem hozott nyugalmat feldúlt lelkemre. Lezuhanyoztam, és utána egyből a konyhaasztal felé vettem az irányt, amely egy ideje életem és vállalkozásom meghatározó elemévé vált. Ott hevert rajta a legutóbbi munka, egy kilencvenes évekbeli ruha. A meló tűnt a legjobb menedéknek: az ember nem nyavalyoghat, ha teljesen átjárja az ügybuzgalom. Benyomtam valami podcastot, de a várt lelkesedés elmaradt. A szemben lévő házakban, amelyekben a lakások többsége befektetési vagy AirBnB-célokat szolgált, minden ablak feketén meredt az éjszakába. Ez sem hatott valami vidítóan a lelkemre. Közelebb húztam a székemet Clarice-hoz, aki egykedvűen álldogált jóval megnyerőbb külsejű próbababatársai előtt. Amikor Nate még itt lakott, ragaszkodott ahhoz, hogy Clarice-t száműzzük az alagsori tárolóba („A hideg futkározik a hátamon tőle”). Amikor lelépett, az első dolgom volt, hogy Clarice-t visszatoltam a nappaliba. Clarice, ez a fej nélküli, fából faragott múzsa volt az egyetlen, amit az anyám cuccaiból sikerült megmentenem.

Kicsit késő volt már ahhoz, hogy N. B.-nek üzengessek, de mégis megtettem. Legfeljebb majd reggel olvassa.

<Bocs, hogy eltűntem.>

Olyan gyorsan válaszolt, hogy meglepődtem.

<Semmi gond. Hogy ment?>

<Reménytelen. Egy seggfej.>

<Sajnálattal hallom. Minden oké?>

Éreztem, hogy ha nem vigyázok, könny szökik a szemembe – úgyhogy inkább témát váltottam.

<Nem tudsz aludni?>

<Ja, álmatlanság.>

<Itt is.>

<Miért múlik az idő sokkal lassabban ilyen kései órán?>

Nagyon nehéz egy ilyen egysoros üzenetből pontosan rekonstruálni valaki hangulatát, de valahogy megéreztem, hogy mintha komolyabb témák felé haladnánk, mint általában. Talán eljött az ideje, hogy egy kicsit mélyebbre ássunk? Miért beszélgetsz egy vadidegen nővel éjnek évadján? Ehelyett azonban inkább ezt írtam:

<Szoktad magányosnak érezni magad?>

Pillanatnyi töprengés után el is küldtem.

<Igen.>

Semmi habozás, semmi mellébeszélés, hogy „nahát, milyen furcsa kérdés”.

<Te?>

A nagy átlaggal összehasonlítva nagyon szerencsésnek mondhattam magam: szerettem a szakmámat, egészséges voltam, nem gyötört semmilyen szenvedélybetegség (persze csak ha a Tindert és a házhoz szállított tandoori csirkét kivesszük a halmazból), voltak barátaim, akik szerettek, és szükség esetén mellettem álltak. De. De. Hiába mondogattam magamnak, hogy nem akarok kapcsolatot, beérem egy-egy időnkénti keféléssel, a perspektíva, hogy egyedül fogok megöregedni, magányosan halok meg (a holttestemet talán felfalják a macskák), évről évre egyre nyomasztóbban hatott. Próbáltam Leilával, a barátnőmmel beszélgetni erről, de nem volt rá vevő. Hogy is lett volna? Leilának ott voltak a kétéves ikrei, egyértelműen irigyelte azt a szabadságot, amiben éltem, és noha Lev időnként az agyára ment a hülyeségeivel, de azért mindig ott volt, ha szükség volt rá. Kegyelemdöfésképp hirtelen tompa puffanás hallatszott a felettem lévő lakásból, amelyet leszűrődő klasszikus zene dallama követett. Igen, Magda és Jonas, akiktől a lakásomat béreltem, még ébren vannak.

Minden reggel látom őket, ahogy egymásba karolva elvonulnak a bolt felé. Jonas az Alzheimer-kór korai fázisában van, időnként vigyázok rá, amikor Magdának valami dolga akad. Nincs gond vele, általában békésen elüldögél a fotelben. A lakásuk tele van mindenféle hangszerrel, régi könyvekkel és fényképekkel – egy gazdag, közös élet emlékeivel. Jó, néha előfordul, hogy furcsa zajok szűrődnek le (valami furcsa oknál fogva leginkább csütörtök éjszakánként), de az időnkénti feszültséget leszámítva Magda odaadó szeretete egy pillanatra sem szűnik. És igen, titkon valami ilyesmire vágyom, egy Magdára az életemben.

A mobil rezegni kezdett.

<Még ébren?>

<Igen.> És egyébként mi a rendes neved? Ki vagy valójában? Mit szeretnél az élettől? És mit szeretnél tőlem?

Ezután következett a legostobább kérdés, amit fel lehet tenni, amit én gondosan bepötyögtem, és el is küldtem.

<Boldog vagy?>

Eltelt egy perc, aztán még egy. Aztán végre:

<Az életem szar. Úgy érzem, egy idegennel élek együtt, és még legalább harmincévnyi nyomorúság áll előttem. Sikerült megválaszolnom a kérdésedet?>

Semmi élcelődés. Semmi felmentést sugalló megjegyzés. Semmi irónia. Csak egy nagy adag döbbenet – tehát házas? –, majd a felismerés: most már legalább előbbre léptünk egyet.

NICK

Boldog vagy?

Eszembe se jutott, hogy hazudjak neki, vagy hogy valami olyan semmitmondó válasszal álljak elő, amilyennel általában az emberek többsége elüti ezt a kérdést, leginkább azért, mert a lelke mélyén mindenki tudja, hogy a másikat úgysem érdekli a válasz. Nem akarnak hallani az állandó gyötrelmet okozó ízületi gyulladásodról, a megöregedett szüleidről, vagy arról, hogy épp a minap döglött meg a kutyád. És igen, valóban nem akartam egyből tisztázni a helyzetet azon az első estén, mert addigra már erősen felöntöttem a garatra. Nem. Nem így van: igenis be akartam vallani, szerettem volna kiönteni a lelkemet, kiélvezni a felgyülemlett önutálatot. Hmm, kiélvezni az önutálatot. Te jó ég. Hát ha szükség lenne még kiegészítő bizonyítékra, akkor tessék, ez az, ami miatt a közeljövőben tutira nem fogok semmilyen írásomért díjat nyerni. Jó, hogy nem azt írtam, tapicskolni az önutálatban.

Szóval másnap, miután végre kiöntöttem a lelkemet, azaz lubickoltam az önutálatban (ez talán mégiscsak jobb, mint a tapicskolás, már ha mindenképpen valami írói eszközzel kell élni), teljesen elgémberedett testtel és merev nyakkal ébredtem fel a kanapén. A testi nyavalya ellenére a lelkemet egyszerre éreztem könnyednek, felszabadultnak, valamint elcsigázottnak. Könnyed volt, mert végre elismertem magamnak (és valaki másnak is), hogy totális kudarc vagyok. Ugyanakkor elcsigázott volt, mert végre elismertem magamnak (és valaki másnak is), hogy totális kudarc vagyok. Poll betakart egy pléddel, feltehetően akkor, amikor felkelt, és munkába indult. Úgy éreztem, ebben a gesztusában egyszerre volt jelen a gondoskodás és egyfajta passzív agresszivitás. Rosie szemrehányó szemmel bámult rám a kosarából, láthatóan nagyon utált: önző módon kizökkentettem a megszokott reggeli kerékvágásból. Normális körülmények között amúgy nagyon is szigorú menetrend szerint zajlanak nálunk az események:

1. 6 óra 30: Felkelés. Teakészítés Pollnak. Rosie kiengedése. Tettetett könnyedség és laza cseverészés.

2. 7 óra 30: Poll elmegy dolgozni, én pedig visszabújok az ágyba még egy órácskára.

3. 8 óra 30: Ébresztő! Koffeininfúzió. Háromnegyed órányi tévébámulás. (Jól jelzi a bajok mértékét, ha egy szál gatyában találod magad a Bébiállatmentők újabb epizódja előtt, miközben halkan sírdogálsz.)

4. Mosogatógép betáplálása. Ha kell, porszívózás is.

5. Kipakolás a mosogatógépből, közben rádióhallgatás, hogy megfiatalodjon az ember lelke.

6. Az aznapi cigarettaadag sodrása, közben a BBC Világszolgálat hallgatása, hogy jól informált legyen az ember.

7. Séta Rosie-val, pisi-kaki.

Mivel ekkor már tizenegy óra volt, a lista első hat elemét gyorsan töröltem, és egyből a hetedikre, a kutya egészségügyi sétájára ugrottunk. Miközben felkaptam a szék támlájára terített zakómat, a dohányzóasztalon heverő mobilom körülbelül ugyanolyan ádáz gyűlölettel meredt rám, mint pár perccel korábban a kutyám. Elöntött a lelkiismeret-furdalás, kioltva az iménti könnyedség utolsó szikráját is.

Mi a fenét csináltál, Nick? Még szerencse, hogy a telefon mostanra lemerült, úgyhogy nem tudtam visszaolvasni azt az önsajnáltató lelki okádékot, amivel a hajnali órákban Beet szórakoztattam. Az, ami egyszerű játéknak indult, tesztelendő, hogy képes vagyok-e még egy ismeretlent megnevettetni, mostanra olyannyira eluralkodott fölöttem, hogy hosszú órákon át csak azon dolgoztam, hogy újabb és újabb szellemes megjegyzéseket állítsak elő Bee számára. Mert Bee talált valamit bennem. Értékelte a humorérzékemet. Az sem zavarta, sőt kimondottan tetszett neki, ha gonosz vagy egyenesen fekete humorral álltam elő. Elgondolni is rossz volt, hogy esetleg ezt a kapcsolatomat is sikerült elbaltáznom.

A telefont gondosan a töltőre tettem, Rosie pedig megkapta a pórázát, és elindultunk. Az ég szürke volt, de úgy éreztem, az én másnapos szememet még ez is elvakítja. A szokásos útvonalon mentünk: átvágtunk az utca végén lévő új lakóparkon, amelynek épületeit narancsszínű téglának látszó szigetelés borította, és amelyek előtt lízingelt elektromos autók parkoltak, töltőkábeleik mint holmi köldökzsinórok kapcsolódtak az elektromos vezetékre. Aztán kiértünk a kopár parkba, amit nagyon találóan mindenki csak kutyaszarmezőnek nevezett, átvágtunk rajta, elmentünk a Stop Shopig, és onnan fordultunk vissza a Dreadnought Streetre. Rosie persze megbüntetett a reggeli ármányért. Miközben alázatosan bandukoltam a nyomában, mint valami személyi ürülékfelelős, ide-oda cirkált, a járda szélét szaglászva, és úgy tett, mint aki bármelyik pillanatban kész kirohanni az úttestre. Az utolsó pillanatban azonban mindig visszafogta magát, és sunyi kárörömmel trappolt tovább. Teljesen értelmetlen lett volna felhúznom ezen magam: Rosie élemedett, hovatovább nyugdíjas korú eb volt.

Még kölyökként került hozzánk egy menhelyről, és eredetileg Dylannek szántuk. A kutya lett volna hivatott megédesíteni Dylannek azt a tényt, hogy az anyja összebútorozik egy új pasival. Anyunak két híre van: egy jó és egy rossz. A rossz az, hogy van egy új barátom. A jó viszont az, hogy vettünk neked egy kiskutyát. De végül a kutya valami rejtélyes oknál fogva mellettem kötött ki. Az évek során – ha memoárt írnék, amit, ígérem, nem teszek, akkor nevezhetnénk ezt az időszakot akár a Dreadnought Street-i korszaknak is – szinte szövetségesek lettünk.

Miközben komótos tempóban sétálgattunk, magamban hosszú leveleket fogalmaztam Beenek. Bocsánat, hogy ilyen ostoba, önző seggfej voltam. Jobb lett volna, ha mindez inkább titokban marad. Bocsánat, bocsánat, bocsánat. Legalább ostobaságok elkövetésében, kudarcokban nagyon jó vagyok. Sőt kiváló.

1. Kudarcot vallott író: Van egy, azaz egy kiadott regényem, amelynek műfaji megnevezése abban az időben és szakmai berkekben „a fasz öntudatra ébredése” volt. Még a húszas éveimben jártam, amikor írtam, és tipikus, rengeteg önéletrajzi elemmel tarkított, nagyon-nagyon szórakoztatónak szánt munka volt. Az egyik kritikus velősen így fogalmazott: „Önmagával nagyon elégedett, a saját fontosságának mindig a tudatában lévő írás, nyakon öntve a mindenkinek megfelelés kényszerével.” Ezek a szavak aztán úgy beleégtek az agyamba, hogy képes voltam hajnali egykor kipattanni az ágyból, és fennhangon káromkodva rohangálni körbe-körbe a szobában. Nem csoda, hogy teljesen elment a kedvem az írástól. Sok évvel később, amikor már irodalmat tanítottam egy jó nevű elit középiskolában, egyszer rajtakaptam néhány diákomat azon, hogy a regényem fölé hajolva fennhangon felolvassák egymásnak a különböző szexjeleneteket belőle. Volt mit olvasniuk a kis geciknek! Persze Poll is elolvasta („Nagyon szórakoztató” – ez volt a legtöbb, amit ki tudott préselni magából). Dylan elől eltitkoltam a dolgot, mert nem akartam még ezzel is rossz pontokat gyűjteni nála. Volt amúgy is elég.

2. Kudarcot vallott tanár: a gyerekekkel nem volt semmi gondom. Tudtam, hogy kell felkelteni a kíváncsiságukat, hogyan tudom megnevettetni őket, sőt olykor még élvezetessé is tudtam tenni számukra a tananyagot. Az adminisztráció azonban a halálom volt, azzal képtelen voltam elboldogulni. A tanári karrierem utolsó állomása az volt, amikor egy tanfelügyelőt elküldtem a kurva anyjába.

3. Kudarcot vallott családfenntartó: Az időnkénti óraadással, a magántanítványokkal indultam el a lejtőn. Az önbecsülésem helyreállításához kellett a szesz. Ebből pedig következett egy rövid időszak üzletvezető-helyettesként egy, a Blue Bay Coffee hálózathoz tartozó műintézményben. Le kell szögeznem: nagyon rövid, mert a személyzet minden, a tulajdonost megrövidítő lépését elnéztem. Most pedig itt fuldoklom szabadúszó irodalmi szerkesztőként, szerzői kiadásban megjelenő kötetek szövegével bíbelődve. Az előző hónapban nagy nehezen sikerült összehoznom tisztán négyszáz eurót.

4. Kudarcot vallott férj: Nem megyek bele a részletekbe.

5. Nem teljesen kudarcos nevelőapa: Persze erről jobb lenne, ha nem én nyilvánítanék véleményt. Biztos megvan erről Dylannek is a maga mondanivalója.

6. Elég jó kutyatulaj: Azért ez nem egy olyan teljesítmény, amivel büszkélkednie kellene az embernek, nem? Elég csak időnként jól belerúgni, és akkor rend van.

Na most egy ilyen lista tuti elég ahhoz, hogy Bee örökre lekopjon. Lehet, hogy ez már be is következett. Kinek van szüksége egy középkorú lúzerre? Az ötven már vidáman integet felém a maga ráncosodó kezével. Hívogat, hogy töltsem vele és az enyészettel a következő évtizedet. Lehet, hogy ez az érzés is szerepet játszott abban, hogy a Bricsesznadrágos Faszkalap hallgatása annyira szíven ütött. Mert az írása valahogy felébresztette bennem azt a lángot, ami már az írói karrierem kezdetén kihunyt. Magam is meglepődtem azon, őszintén megvallom, kicsit szégyellem is, hogy mennyire szerettem volna megfelelni a vén Faszkalap elvárásainak. Igen, biztos belejátszott ebbe az is, hogy kurvára lenyűgözött az a vagyon, az az évszázadokon át felhalmozott vagyon, ami ott állt mögötte. Megkértem Pollt, hogy olvassa el a cuccot, de amikor hazajön a munkából, mindig olyan kimerült, hogy csak bámulja a tévében futó különböző főzőshow-kat. Így aztán nekiveselkedtem, először kigyomláltam a helyesírási hibákat a kéziratból, aztán pedig szétbontottam olvasható hosszúságú egységekre minden egyes, néha oldalakon keresztül indázó körmondatot. A végére sikerült ezt az olvashatatlan szart egészen olvasmányos történetté formálnom. És meg is kellett szerkeszteni. Annyit gürcöltem vele, hogy amikor végre megnyomtam a Küldés gombot, elsírtam magam. Igen, sírtam. Erről gondosan hallgattam Bee előtt.

Szerencsére ellenálltam a kísértésnek, és nem mentem bele a megromlott házasságom részletes kitárgyalásába. Tartozom annyival Pollnak, hogy megkímélem ettől. Eltekintve persze a provokatív „úgy érzem, egy idegennel élek együtt” megjegyzéstől. Ami ráadásul nem is igaz. Hiszen Poll még mindig ugyanaz a Poll, akit megismertem. Én lettem „idegenné” ebben a kapcsolatban. Haha, egy elidegenült pasi, aki közben nyakig van egy újabb érzelmi kalandban, vagy legalábbis jó úton halad felé. Még a kezdet kezdetén egyszer végigbeszéltük Poll-lal ezt a megcsalósdi témát. Kényelmesen heverésztünk az ágyban, és tudtuk, hogy sohasem fog bekövetkezni. Ha valaha is kedved szottyanna hozzá, Nick, akkor legalább hallgass róla, nem szeretném tudni a részleteket. Ha eszembe jut ez a kijelentése, kínomban mindig elvigyorodom.