H. D. CARLTON

Where’s Molly?

Hová tűnt Molly?

A mű eredeti címe: Where’s Molly

Fordította: Alföldi Zsófia

Copyright © 2024 by H. D. Carlton

Opulent Swag & Designs

Hungarian Translation © Alföldi Zsófia, 2024

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803569

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A könyv a fantázia szüleménye. A nevek, szereplők, cégek, szervezetek, helyszínek és események vagy a szerző képzeletének szülöttei, vagy fiktív módon került sor a felhasználásukra. Bármely hasonlóság létező – élő vagy halott – személyekkel, eseményekkel vagy helyekkel csupán a véletlen műve.

Samnek, Kristie-nek és Samanthának,

amiért végigülték velem azt a vacsorát, amikor

addig beszélgettünk a kannibalizmusról,

míg megfogant Molly ötlete.

LEJÁTSZÁSI LISTA

Gabrielle Current – B&W

Underoath – Another Life

Little Oceans – Peace

Story of the Year – A Part of Me

Yung’cid & Maxx Xero – Endless Nightmare

Colorblind – Ghosts

The Used – Mosh’n Church

Ellery Bonham – Sway

Amy Stroup – In the Shadows

FONTOS FIGYELMEZTETÉS!

A dark romance igen felkavaró jeleneteket tartalmaz, úgy mint a gyilkosság, feldarabolás, mocskos beszéd, szókimondó szexualitás, gyerekerőszak és megrontás (nem részletezett), mérgező kapcsolatok a főszereplők között, gyerekek elhanyagolása és bántalmazása, öngyilkos gondolatok és ötletek, emberkereskedelem, drog- és alkoholhasználat, és a hitvány gyanúsítottak felzabáltatása az állatokkal.

És perverziók, mint a harapás, fojtogatás, véres vagdosás és lealacsonyítás.

Kérlek, légy óvatos, és vigyázz a lelki egészségedre!

H. D. Carlton

Előszó

MOLLY

Napjainkban, 2022

Az őrlőfogak hangos csikorgása olyan altatódal a füleimnek, amire szívesen aludnék el egész hátralévő életemben.

Grimaszolok.

Az ezután következő csámcsogás visszataszító hangját már nem imádom annyira.

– Megtaníthatnálak rá, hogy tekintettel légy rám, de láthatóan túlzás lenne neked illemtanórákat adni – motyogok, és undorral felhúzom a felső ajkamat, amikor véres nyál fröccsen az elnyűtt bakancsom előtt a vízhatlan ponyvára.

Gusztustalan.

A pajtában vagyok, megfelelő távolságban az ól előtt guggolok, míg az öt jól megtermett disznó falatozik.
A kerítésen keresztül könnyedén elkaphatnának, ha elég közel merészkednék, és nem valószínű, hogy egy ilyen támadást túlélnék. Hihetetlen erejük van, és még ha sikerülne is elmenekülnöm, néhány végtagom bánná az esetet.

Eltűnődöm, miért retteg annyira a világ a zombiapokalipszistól, amikor most is olyan állatok vesznek körül minket, amik képesek minket darabokra tépni, és a kibaszott utolsó falatig felfalni.

Mázlink van, hogy ők még nem jöttek rá. Illetve még arra nem jöttek rá, hogyan menekülhetnének a börtönükből, ahová zártuk őket.

Miután végeztek, a disznók lelkesen szaglásszák a szénát, a következő darabot keresik.

– Ez az utolsó – figyelmeztetem őket, mintha értenék, amit mondok.

Kár, hogy legtöbbször csak velük tudok beszélgetni. Elég korlátozottak az emberi kapcsolataim, és ez a disznófarm szörnyen magányos hely. De én választottam magamnak.

És rohadtul nem bántam meg.

Eléjük lököm a láb maradékát, és figyelem, ahogy elszántan darabokra tépik a leszakított végtagot. Pillanatok alatt foszlányokra szaggatják az inakat, izmokat és ereket, amit aztán elégedett ropogtatás követ.

Megszólal a telefon a hátsó zsebemben. Sóhajtva húzom elő, és úgy szólok bele, hogy meg sem nézem, ki keres. Már tudom.

– Vége? – kérdezi a közönyös női hang. Az elmúlt négy év során rendszeresen felhívott, de még mindig nem tudom a nevét.

– Aha – válaszolom. – Most ették meg az utolsó darabot.

– Jó. Érintkezésbe lépünk, mielőtt érkezik a következő.

Megszakad a vonal, mielőtt válaszolhatnék. Nem mintha zavarna – mindig csak ennyire terjed a beszélgetésünk.

Az emberi kapcsolataim igen korlátozottak.

Különösen, mert a kis kedvenceim épp őket szeretik megenni vacsorára.

– Kösz, Petunia – csicsergek magamban. Valahányszor leteszi a telefont, más nevet adok neki. Biztos vagyok benne, hogy egyszer eltalálom az igazi nevét, bár soha nem fogom megtudni.

Az az érzésem, hogy nem Petuniának hívják, de történtek már ennél őrültebb dolgok is.

Még egyszer ellenőrzöm, hogy a férfi utolsó morzsáit is elfogyasztották-e a disznók, aztán belefogok a takarítás kényes folyamatába, kitisztítom az ólat, az asztalt és az eszközöket, elégetem a pasas haját és ruháit, porrá őrölt fogait szétszórom a házam mögött, a hegyek között. Gondoskodom róla, hogy Carl Fortrightnak nyoma se maradjon.

A néhai erőszaktevő és gyerekkereskedő immár disznószarrá változik.

Kibaszottul költői.

– Ezer szerencsétek, hogy imádlak titeket, kis seggfejek, mert rohadtul mocskosak vagytok – panaszkodom a röfögő disznóknak, és elfintorodom, amikor észreveszek egy jókora darab húst az ólon kívül, a padlón.

A legtöbbször az agyamra mennek, de a világért sem cserélném el őket. Egyedül miattuk nem diliztem még be.

És az ördög tudja, csak egy istenverte hajszál választ el ettől.

Első fejezet

MOLLY

Tizenöt évvel ezelőtt, 2007. október 20.

– Elugrom a benzinkútra, veszek Laylának néhány dolgot – mondom apunak, és a homlokomat ráncolom a borzasztó rendetlenség láttán a nappaliban.

Az asztal végén rendetlenül szétszórva öt összegyűrt, nyitott és üres sörösdoboz hever üres chipses zacskókkal.

Apám aggodalmaskodva kukkant ki a rongyos függöny résén, nincs rajta ing, a pocakja kidomborodik a farmer fölött. Ősz haja kopaszodik a kobakja tetején, és kiugró hasa ellenére magas, hórihorgas öregember erős állal, folyton összevont szemöldökkel, az egész arcát borító ráncokkal.

– Nem, itt van rád szükségem. Egész átkozott nap nem voltál itthon – csattan fel, és alig vet rám egy gyors pillantást.

Este fél kilenc múlt, és én egész nap pincérkedtem. Fáradt vagyok, de immár ezredszer Laylának elfogyott a pelusa, és senki nem szólt. Holnap leszek húszéves, de most, hogy Laylára költöm az egész borravalómat, újabb műszakot kell vállalnom.

– Ki kell cserélni Layla pelenkáját, és nincs több – vitatkozom.

Apu vicsorogva elengedi a függöny szárnyát, és felém fordul.

– Ez nem a te dolgod.

Dehogynem.

Kibaszottul biztos, hogy neki semmi köze hozzá, pedig az ő lánya.

Apu a karját vakargatja, a körme nyomot hagy a bőrén. Újra a függöny felé pillant, mintha arra várna, hogy valaki felbukkan. Talán valamelyik hátborzongató barátja, aki nyilvánvalóan egy drogokkal teli hátizsákkal érkezik, annak ellenére, hogy tegnap vetetett velem.

– Húsz perc, és itt vagyok – győzködöm. – Pelenkára és tápszerre van szükség.

Összeszorul a szívem az aggodalomtól, amikor Layla bömbölni kezd odafönt. Nemrég fektettem le, és reménykedtem benne, hogy alszik, amíg vissza nem érek. A múlt héten nagyon nyűgös volt. Alig hunyja be a szemét, azt hiszem, végre elaludt, de újra kinyitja, és olyan fájdalmas visításba kezd, hogy megszakad tőle a szívem.

– Először elaltatom Laylát, és aztán…

– Nem! – kiált rám nyersen apu. – Ha mindenképp menni akarsz, akkor menj most. Nem mehet így egész kibaszott éjszaka.

– Remek – motyogom.

A négy hónapos húgom teli tüdőből bömböl, anyám kiütve hever a kanapén, nyitott szájából nyál csorog végig az állán, halkan horkol.

Egy üres injekciós tű hever előtte a dohányzóasztalon, a hegyét még mindig beszennyezi egy csepp vér.

Ő biztos nem fog felmenni, tehát Layla könnyek között lesz, amíg vissza nem jövök.

Sóhajtva indulok az ajtó felé, és egy pillanatra megtorpanok, amikor apu utánam szól.

– És hozz egy csomag cigit meg egy hatos csomag sört.

Nem fárasztom magam a válasszal – nem mintha várná. Tudja, hogy megteszem, amit kér. Mert ha nem, akkor egy újabb üveg alapozóra lenne szükségem.
A mostani már majdnem kifogyott.

Layla visító sírása elhallgat, amikor becsukom magam mögött az ajtót, egyre jobban szorongok, görcsbe rándul a gyomrom. Mire visszaérek, fájni fog a torka, és biztos vagyok benne, hogy a feje is megsérül.

Utálja, ha itt hagyom, és én utálom, hogy ez mire utal. Vannak napok, amikor azon tűnődöm, hogy vajon nem csak a hozzám való ragaszkodás miatt van-e az a félelem a szemében, amikor elmegyek.

Ha apu ugyanúgy bánik vele, mint velem…

Nem tudom, mit fogok tenni. Csak azt tudom, hogy mire befejezem, csuromvér leszek.

Remegő kézzel sietek a pár saroknyira lévő benzinkúthoz. Forró, szellős októberi este van – valószínűleg az utolsó, mielőtt beköszönt a tél.

A montanai Kaszás Canyont az Electric Peak csúcsa határolja, itt születtem és nőttem fel. A kisvároshoz jól illik lehangoló neve, hiszen ezen a helyen elpusztulnak az álmok. A táj gyönyörű, de még a távoli hegyek sem képesek ellensúlyozni az életem rútságát.

Leszegett fejjel figyelem koszos teniszcipőm orrán a lyukat. Kinőttem, de még nem volt pénzem új cipőre. Minden filléremet Laylára vagy a szüleim kábítószerére költöm.

A tizenhatodik születésnapomon apu megfenyegetett, hogy kirúg a házból, ha nem szerzek munkát. Azt mondta, ki kell vennem a részem a munkából a ház körül, mintha az iskola, az összes házimunka és a drogok beszerzése nem lett volna elég. Nem is beszélve arról, hogy a hét hét napján napi huszonnégy órában készen állok, hogy teljesítsem a parancsaikat.

Az első fizetésem az utolsó fillérig a cigijükre, sörükre, kábszerükre ment el. Most már abban is rám számítanak, hogy az ételt megvegyem, és mindent, amire Laylának szüksége van.

Amikor belépek a helyi benzinkút épületébe, megszólal az ajtó fölötti csengő, és magára vonja az eladó figyelmét. Laylán kívül ő az egyetlen ember ezen a világon, akit kedvelek.

– Szia, Mol – üdvözöl fülig érő mosollyal, barna bőrét nevetőráncok szabdalják. Azon kevesek egyike az ismerőseim közül, aki mindig jókedvű. Nem hiszem, hogy én valaha is átéltem ezt az érzést. Talán amikor Layla először rám mosolygott. De röpke érzés volt.
A szüleim nemsokára újra elrabolták tőlem az örömöt.

– Üdv, Mario – köszönök vissza, intek neki, aztán eltűnök az egyik oldalfolyosón, és egyenesen a hűtőkhöz tartok, ahol a sört találom.

Nem vagyok elég idős, hogy alkoholt vegyek, de Mario nagyon jól tudja, hogy ha nélküle megyek haza, akkor másnap az arcomon zúzódásokkal bukkanok fel, és könyörgök, hogy megvehessem. Fel akarta hívni a rendőrséget, de ilyenkor én mindig térden állva könyörögtem, hogy ne tegye. Nem kockáztathatom, hogy Laylát elvigye a családsegítő és gyermekjóléti szolgálat, és bekerüljön a rendszerbe.

A családok szeretnek piciket örökbe fogadni, de a ragadozók is, és én nem vállalom ezt a kockázatot. Otthon legalább meg tudom védeni.

Tehát hiába gyűlöli a szüleimet, Mario kockáztatja az engedélyét, és eladja nekem a piát, mert tudja, hogy egyébként sem magamnak viszem. Megesketett, hogy nem iszom, amíg nem leszek elég idős hozzá, még azt is mondja, hogy a cigitől örökre tartsam magam távol.

Készségesen belementem. Láttam az anyámon, hová vezetnek a függőségek. Annak idején végzős diákként búcsúbeszédet mondott, és ösztöndíjat kapott az egyetemen. De aztán találkozott az apámmal, és az álmai és törekvései többé nem érdekelték, amikor euforikus állapotba került attól, ami az erein áthaladt.

Megragadom apu kedvenc sörét, a pelust és a tápszert Laylának, és néhány csomag tésztalevest a következő napokra.

A pultra teszem az árut, és előszedem a kápét, Mario pedig megfordul, hogy levegyen egy csomag cigit a háta mögötti polcról. Apu kedvencét.

– Hogy vagy ma este, angyalom? – kérdezi, és minden tételt beüt a pénztárgépbe.

– Megvagyok – sóhajtok.

– Apád még mindig gondot okoz?

Keserű tekintettel nézek rá.

– Mindig. Holnap a kifőzdében töltöm a születésnapomat. Reméltem, hogy lesz egy szabadnapom, de ma nem kaptam túl sok borravalót, és hát – kisimítom az elnyűtt, gyűrött bankókat – most ennek is annyi.

Mario olyan pillantást vet rám, mint aki nincs túlságosan lenyűgözve.

– Mi akadályoz meg benne, hogy elhozd tőlük Laylát?

A szégyentől nem tudok a szemébe nézni.

Nem ez az első eset, hogy megkérdezi, de minden kifogás, amivel eddig előálltam, kudarcot vallott. Mert az igazság kiváltaná a rosszallását, és bármennyire kedvelem is Mariót, nem tudom, bízhatok-e benne.

Amikor újra ránézek, elfacsarodik a szívem. Gyengéd a tekintete, és őszinte aggodalom sugárzik belőle. Érzem, hogy repedezik az elszántságom.

– Kérlek, Mol, nekem bármit elmondhatsz.

Sóhajtok, minden tartózkodásom összeomlik.

– A szüleimnek bizonyítékuk van róla, hogy drogot vettem – az ő drogjukat, de ez nem számít. Rossz fényt vet rám. Tudják, hogy én akarom Laylát, és megfenyegettek, hogy elmondják a bíróságon, ha megpróbálom őket feljelenteni. Apu a tudtomon kívül lefényképezett és videóra vett, és megmutatta, mielőtt eldugta a felvételeket. És ha csak úgy elviszem… akkor gyerekrablást követek el. Jogilag felnőtt vagyok, de amikor rájöttem, hogy anyám terhes, beletörődtem a börtönömbe. Nem hagyhatom ott, Mario.

A barátom megrázza a fejét, barna szeméből mélységes ellenszenv sugárzik.

– Ezek betegek. Nagyon, nagyon beteg emberek.
És zsarolnak téged! Talán egy ügyvéd…

– Az ügyvéd sokba kerül, Mario. Nekem pedig nincs pénzem. Mindet rájuk költöm, és én… – Elcsuklik a hangom, a tehetetlenség lebénít. Nagyot fújtatok, és kimondom a lényeget. – Csapdába estem.

Ég a szemem a könnyektől, Mario pedig dühösen néz rám. Tudom, hogy értem haragszik. De a haragjától nem változik meg a helyzetem.

Azt sem tudom, mit kellene tennem.

– Nincs más családtagod? – kérdezi, és törékeny reményt árasztanak a szavai.

A szemöldökömet ráncolom, és megrázom a fejem. Tudtommal a szüleim egykék, és a szüleik vagy meghaltak vagy eltávolodtak.

Nincs senkim Laylán kívül.

– Megkérdezem a feleségemet, és meglátom, talán velünk maradhatnál…

Megrázom a fejem, mielőtt befejezné a mondatot.

– A szüleim nem hagynák, hogy Laylát is vigyem, márpedig én nem hagyom egyedül.

– Molly, kérlek, engedd, hogy segítsek! – kérlel Mario. – Biztos ki tudunk találni valamit.

– Időre van szükségem – csattanok fel, mire elszomorodik. Feléled bennem a bűntudat, és ettől csak még tehetetlenebbnek érzem magam. – Csak… végül majd csak kitalálok valamit, rendben? Még olyan kicsi, muszáj biztosnak lennem benne, hogy jót teszek vele.

Mario bólint, bár merev mozdulata elárulja a valódi érzéseit. De ő is tehetetlen, akárcsak én.

Még ha sikerülne is lekapcsolni a szüleimet, gondoskodnának róla, hogy engem is magukkal rántsanak.

– Akkor legalább kifizetem Layla dolgait, rendben? Egyelőre segítek neked beszerezni mindent, amire szüksége van. De ne hidd, hogy nem találok valami megoldást a számodra, kislány – közli komoran. – Nem fogom tétlenül végignézni a szenvedésedet.

A könnyek égetik a szememet, és túlságosan elborít a hála, nem tudom, hogyan köszönhetném meg megfelelően.

– Köszönöm – bukik ki belőlem végül. – Még ha nincsenek is más rokonaim, legalább te itt vagy nekem.

Előreesik a válla, de mély meggyőződés árad a hangjából.

– Így van, angyalom. Számíthatsz rám.

Enyhén elmosolyodom, még ha nem is érzem igazán. De örökké hálás leszek neki, különösen, mert ő az egyetlen, aki valaha is kedves volt hozzám.

Csilingel az ajtóban a kis csengettyű, és a belépőkre pillantok. Gyorsan még egyszer odanézek, és a homlokomat ráncolom.

Apám lép be egy másik pasassal együtt, akit nem ismerek. Azt hinném, hogy két idegen egyszerre lép be az üzletbe, ha nem beszélgetnének halkan, és nem hallgatnának el azonnal, amikor engem észrevesznek.

Összeszorul a szívem.

– Te mit keresel itt? Megveszem a cuccaidat… – kérdezem, és az idegességtől elcsuklik a hangom, amikor észreveszem, hogy a másik férfi fura arckifejezéssel néz rám. A pillantását nem akarom megfejteni, de azonnal kiráz tőle a hideg.

A férfi alacsony és köpcös, rövid haja, szögletes, hangsúlyos álla van. Sápadt bőrét silány tetoválások borítják, barna szeme fagyosan megvillan.

Apu felém lép, és int, hogy lépjek odább.

– Majd én elveszem tőled. Egyébként is túl fiatal vagy, hogy alkoholt vegyél. Menj csak ki a barátommal, és várd meg, míg végzek – szól rám mogorván.

Tátva marad a szám a megdöbbenéstől és a fokozódó gyanakvástól.

Apám soha nem ajánlotta fel, hogy bármit is „kivesz a kezemből”. Ez pedig azt jelenti, más oka van az ittlétének, és annak a rémisztő alaknak is van köze hozzá.

Az hétszentség, hogy sehová sem megyek ezzel a pasassal.

– Minden oké, én már összeszedtem…

– Menj! – dörren rám. – Most.

Megfeszül a vállam. Nem is a kíméletlen hangjától feszülnek pattanásig az idegeim, inkább a benne rejlő sürgetéstől.

Megrökönyödve nézek Marióra, és látom, hogy vicsorogva néz az apámra. Olyan ellenszenvvel és izzó haraggal pillant a két pasas felé, amely forróbb, mint a pokol bugyra a talpunk alatt. De mit tehetne? Ha kihívja a rendőrséget, és megvádol, hogy megpróbáltam sört venni, csak hogy megszabadítson tőlük, végül később akkor is hazamegyek apámmal, Mario engedélyét viszont visszavonják, ha rájönnek, hogy korábban már adott el nekem alkoholt. És ha azt állítja, hogy apu megfenyegetett, azzal csak elválaszt engem Laylától.

Futásnak eredhetnék… de hová mehetnék? Nem hagyhatom magára a négy hónapos húgomat, és nincs biztonságos hely, ahová vihetném.

Cikáznak az agyamban a különböző forgatókönyvek, de végül minden alkalommal ugyanarra a következtetésre jutok. Tehetetlen vagyok.

– Tulajdonképpen szükségem lenne az üzletben némi segítségre. Itt maradhatna velem, és én fizetném a…

– Szemet vetettél a lányomra, vagy ilyesmi, haver? Miért nem törődsz inkább a saját istenverte dolgoddal, mi? – csattan fel apu, és Marióra mered.

– Semmi baj – suttogom, és idegesen pillogok a fura idegenre. Még mindig engem bámul, amitől a hideg futkos a hátamon. Akárki is ez, ő a kaszás, és akárhová visz is, azzal csak még mélyebbre süllyedek.

– Menj vele, Molly. Ne kelljen még egyszer mondanom – förmed rám apu.

Nagyot nyelek, és tétován ellépek a pult mellől. Vetek egy utolsó pillantást Marióra, leszegem az állam, a férfi felé sétálok, és olyan hevesen önt el az adrenalin, amit még soha nem éreztem. A vér a fülemben dübörög, és hányingerem van.

Az idegen pasas gonosz félmosolyra húzza az ajkát, a gyomromat marja a sav, és az epe ingerli a torkomat.

– Ne aggódj, apáddal jó haverok vagyunk – biztosít, és szélesen elvigyorodik, mintha arra számítana, hogy ezzel megnyugtat.

Úgy érzem, mintha ragasztó lenne a talpamon, minden lépés nehezemre esik, miközben a kijárat felé tartunk.

Ezt nem tehetem meg. Nem hagyhatom, hogy ez a pasas ilyen könnyen magával vigyen. Akárhová visz is, nem adom meg magam harc nélkül.

Elhozom Laylát, és keresek egy helyet, ahol meghúzhatjuk magunkat. Mert bárhol legyen is, biztos jobb, mint ahol most vagyunk. Még akkor is, ha körözött szökevény leszek gyerekrablás vádjával. Megtalálom a módját, hogy túléljük.

A pasas kinyitja az ajtót, megcsendül az apró csengő, és én ebben a pillanatban gyorsan a tőlem jobbra található folyosóra hátrálok.

– Hékás! – kiált rá apa a haverjára, aki erre megpördül. Habozás nélkül utánam veti magát, és a szívem a torkomban dobog.

Ösztönösen megragadok néhány dolgot a polcokon, és lesöpröm magam mögött a földre. Chipses zacskók, müzliszeletek, és más ételek szóródnak szét a koszos kövön, de nem tartja vissza. Átugrál fölöttük, az ujjai végigsiklanak a vállamon, befordulok a sarkon, de ott áll az apám. Felsikoltok, majdnem egyenesen a mellkasának ütközöm.

Felemeli a karját, hogy elkapjon, ezért lehajolok, és épphogy sikerül kikerülnöm. Épphogy átférek mellette, és hallom a fojtott káromkodását a hátam mögött.

– Az istenit, te kis kurva – fröcsög apu.

Vadul kalapáló szívem majd kiugrik a helyéről, bevetem magam egy másik folyosóra, és meglátom Mariót. A kezében baseballütővel kétségbeesetten telefonál, feltételezem, hogy a rendőrséggel beszél.

– Azonnal jöjjenek ide! – kiáltja a telefonba.

Újabb árucikkeket verek le a földre. Ezúttal üdítőspalackokat, amelyek pattognak a földön, némelyik kinyílik vagy szétrobban.

Vetek egy gyors pillantást a hátam mögé, épp amikor a két férfit egy pillanatra megállítja az áradat. Észreveszem az apám arcán átsuhanó démoni grimaszt. És már tudom, hogy bármit terveznek is velem, ahhoz képest az otthonom maga a mennyország.

Szétválnak, apu elindul az egyik irányba, a pasas a másik folyosóhoz szalad. Be akarnak keríteni.

Úrrá lesz rajtam a pánik, megpróbálok hátrálni, és átmászni az egyik polcsoron. A pasas befordul a sarkon, és felém veti magát.

Elszántan megyek tovább, de ekkor a szemem sarkából észreveszem, hogy a farmerja derekához nyúl, amit határozottan kivehető kattanó hang kísér.

Mozdulatlanná dermedek, megfagy a vér az ereimben, miközben ott lógok a polcon, és átnézek a vállam fölött.

Mario egy pisztoly csövével néz szembe, az arcán jeges rémület, a pasas rendületlenül rá céloz. Az arcát eltorzítja a düh, és erősen zihál.

– Kibaszottul le fogom lőni. Tényleg azt akarod, hogy a te lelkeden száradjon a vére, kislány? – sziszegi.

Apu fenyegető arckifejezéssel trappol felém, és a Csak a személyzet részére feliratú hátsó ajtóra mutat.

– Menj! Kibaszottul most azonnal!

Nincs más választásom, hallgatnom kell rá.

Nincs több futkosás.

Volt egy dobásom, de nem értem el idejében a kijáratot. És bármennyire nagy a kísértés, hogy tovább küzdjek, nem teszem kockára Mario életét.

Zihálva, könnyektől égő szemmel lemászom a polcról, és az ajtó felé indulok. Amikor elhaladok Mario mellett, egyetlen szót suttogok:

– Viszlát. – Aztán továbbmegyek az ajtó felé.

Nagy levegőt veszek, átmegyek a raktárhelyiségen, és kilépek a hátsó kijáraton. Követem a fószert végig a hátsó folyosón, apám végig a nyakamba liheg. Ott aztán további három pasas vesz körül.

Esélyem sincs sikoltani. Megragadják a karomat, rongyot tömnek a számba, és egy fekete furgonhoz cibálnak.

Számomra ennyi volt. Soha többé nem látom Laylát.

Ami még rosszabb, ő sem lát többé engem – az egyetlen embert, aki gondoskodott róla, aki vigyázott rá.

Már csak az a kérdés, vajon az ő sorsa lesz szörnyűbb vagy az enyém.

Második fejezet

MOLLY

Tizennégy évvel ezelőtt, 2008. június 18.

Még egyszer elolvasom az utolsó szót, amit papírra vetettem, aztán becsapom a füzetet. Ez egy napló, titokban írtam az elmúlt pár hétben. Az egyetlen lehetőségem volt, hogy megkönnyebbüljek, de nem akarom magammal vinni, még akkor sem, ha ez volt az egyetlen dolog, ami segített megőrizni a józan eszemet. Csak így voltam képes levezetni az elfojtott dühömet.

És kicsit sem érdekel, ha az egész házzal együtt elég.

Isten adja, hogy ne találja meg a naplómat egy másik lány. Mert az azt jelentené, hogy a helyemre lépett, márpedig senkinek – senkinek – nem lenne szabad átélnie ennek a háznak a borzalmait. Legalábbis egyetlen ártatlannak sem. Nem izgatna, ha Francesca, Rocco vagy valamelyik haverjuk egy napon megtapasztalná a saját fertőjét. Az a minimum, amit kibaszottul érdemelnek.

Összetört szívem hevesen ver, minden egyes szívdobbanás kicsorbult éle belém hasít. A szervezetemben áramló adrenalin tompítja a fájdalmamat. Nem érzek mást, csupán elszántságot és dühöt. Iszonyatosan izzó, kibaszott haragot.

Nem várok tovább. Képtelen vagyok rá.

Egy újabb nap ebben a pokolban, és elvesztem a kibaszott eszemet. Még egy nap Layla nélkül, és bárkit kinyírok, akit ki kell nyírnom, még ha a végén én is belehalok. Így is csak a testemre várna pusztulás.
A lelkemet már régen porrá zúzták, és nem maradt más, csupán egy üres csigaház, amely sok olyan tragédiának volt tanúja, ami elől ma este menekülni akarok.

A vérem hangosan zubog a fülemben, csöndesen kicsúszom az ágyból, és lábujjhegyen a padlódeszka alatti lyukhoz tipegek. Amikor ide érkeztem, észrevettem a kilazult padlódeszkát, és egyheti fáradozás után sikerült felemelnem. Csupán egy koszos lyukat találtam, de most minden titkomnak és szívfájdalmamnak otthont ad.

Reszkető kézzel elhelyezem a naplót, és egy mozdulattal utánahajítom a tollat. Aztán visszacsúsztatom a fadarabot a helyére. Idebent nincs óra, de Rocco és
a haverjai már elcsendesedtek, tehát valószínűleg kiütötték magukat. Francesca és az állandó panaszai alapján ez általában hajnali kettő és három között következik be minden éjszaka.

Hónapok óta készülök erre.

Most végre eljött az idő, és rettegek, hogy elfeledkeztem valamiről. Egy apró részletről, amivel nem számoltam, pedig mást sem tettem, csak terveztem.

Csupán a vékony falak és sok mérföld erdő választ el a szabadságtól.

No meg az őr, aki a ház előtt állomásozik.

Sok éjszakán át maradtam ébren alkonyattól pirkadatig, hogy megfigyeljem. Lemondtam a kincset érő alvásról, hogy megismerjem a napirendjét és a szokásait. Emiatt gyakran kerültem bajba, mert elaludtam a leckék alatt. Francesca rég belefáradt az engedetlenségembe, mégsem szabadult meg tőlem.

Én vagyok a négy lány egyike, akiknek sikerült megúszniuk a hajszát – a pedofilok és erőszaktevők csapatának ezt a perverz, sportból űzött játékát. A lényege, hogy kitettek minket a csapdákkal teli erdőben, ahol nyílpuskákkal vadásztak ránk. Akit eltaláltak, azt megbüntették. Aki győzött, és lekörözte a vadászokat, azt szuperhúsnak tekintették, és aukcióra bocsátották.

Micsoda bántalmazás elrabolni valakit csak azért, hogy utána bebizonyíthassa magának, érdemes volt az elrablásra.

Kibaszottul semmi értelme, és csak azért találták ki, hogy az unatkozó gazdagok kevésbé unatkozzanak.

Kibaszottul esélyük sincs rá.

Nagy levegőt veszek, és a hálószoba ajtaja felé osonok. A tücskök hangosan ciripelnek az ablak alatt, mintha üdvözölni akarnának. Mintha szurkolnának a veszélyekkel teli menekülésemnek, amely valószínűleg megöl.

De inkább halok meg lázadás közben, mint behódolva.

Izzadság gyöngyözik a homlokomon, lassan elfordítom a rozsdás kilincset, és összerezzenek, amikor megnyikordul. Ez a ház még akkor épülhetett, amikor dinoszauruszok barangoltak, és biztos vagyok benne, hogy Francesca bűneinél is mocskosabb.

A sarokvasak nyikorognak, de ez nem akadályozza meg, hogy kinyissam az ajtót. Három másik lány alszik a saját szobájában. Van rá esély, hogy ha valamelyikük elkap, akkor riadóztatja Francescát. De már rég megfogadtam, hogy megölök bárkit, aki az utamba áll.

Senki sem választhat el Laylától.

Kalapál a szívem, egyre jobban meglódul, és majd kiugrik, miközben végigsettenkedem a hosszú folyosón. A saját szívem kalapálásától eltekintve néma csönd van. És basszus, ez hátborzongató.

Az ember itt mindig üldözöttnek érzi magát, de meggyőződésem, hogy ezt teszi az itteni élet. Most már nem vagyok biztos benne. Vagy talán a szomorúságunk még álmunkban is hat.

Beharapom az ajkam, visszatartom a lélegzetem, leóvakodom a lépcsőn, elkerülöm a fa nyikorgó részeit. Az első dolog, amin megakad a szemem, a kandalló fölött harsogó zöld neon szám.

2:30. Tökéletes.

A konyhaablakon besüt a holdfény, de nem törődöm semmivel. Megtanultam étel és ital nélkül túlélni a napokat. Nem tervezem, hogy túl sokáig tagadom meg ezeket magamtól, mert biztos vagyok benne, hogy a közelben van egy város.

Francesca kedvenc segédje, Rio, hetente bemegy az élelmiszerboltba, de pár óra alatt vissza is ér, és egész biztos, hogy nem nagy tételben vásárolnak. Kell hogy legyen egy hely, ahová elfuthatok, és segítséget kérhetek.

Bekukkantok a nappaliba, ahol több férfi hever a kanapén és a földön. Öten vannak. Mindegyik hortyog, és bizonyára be vannak lőve, a vénáikat úgy eltömítik a kemikáliák, mint a szellőzőnyílásokat a por. A szerveik valószínűleg alkoholtengerben úsznak, és összeaszalódtak a mérgektől.

Egy földrengés hamarabb ringatná őket bármilyen züllött kaliforniai álomba, mint hogy felébredjenek. Amikor a pedofilok azt álmodják, hogy feleségül vesznek egy velük egykorú nőt, vagy merő szívjóságból átkísérnek egy idős embert az úttesten, vajon ők ezt nevezik rémálomnak? Hideg verítékkel borítva ébrednek, és a gyomruk összeszorul a félelemtől?

Nyilván nem találják kellemesnek, ha cuki kutyákkal és szivárvánnyal álmodnak.

Mindentől függetlenül, emiatt aggódom most a legkevésbé. Átosonok a sötét nappalin, átlépkedek a szanaszét álló végtagok és összegyűrt, üres sörösdobozok fölött.

A ház előtt posztoló őr miatt csurog az izzadság a hátamon.

Simán elmenne egy nagy kődarabnak is a Hoover-gátban, amilyen keményen tapadnak az izmai a csontjaira. Rengetegen haltak meg a semmiért az építkezés közben, amikor semmi mást nem kellett tennie a hülye fasznak azon kívül, hogy ott áll.

Ha tartja magát a szokásához, amit az utóbbi három hónapban követett, akkor épp a farkát dédelgeti az erdőben, és pisiszünetet tart. Általában cigiszünettel is összekapcsolja, és ezt használja ürügyként arra, hogy körbesétáljon, és kicsit lazítson az órákig tartó egy helyben állás után.

Talán nem is illene olyan jól bele abba a gátba.

Visszatartom a lélegzetem, reszkető, izzadó kézzel ragadom meg a kilincset, résnyire nyitom az ajtót, a rozsdás zsanérok megnyikordulnak.

Hunyorogva visszanézek a vállam fölött, gyorsan meggyőződöm róla, hogy mögöttem a férfiak még mindig eszméletlenek, aztán kicsusszanok az ajtón.

És egyenesen egy kemény mellkasnak ütközöm.

– Hová készülsz, mama?

A remény, a diadalmámor, a szabadság… úgy sül be, mint a nedves petárda. Megremeg az alsó ajkam, felemelem a tekintetemet.

Rio.

Ma este nem kellene szolgálatban lennie.

Magas, világosbarna bőrét tetoválások borítják.
A haját egészen rövidre borotválták, ettől hangsúlyosabbá válik erős álla és telt ajka. Kétségkívül hihetetlenül titokzatos, és ebben a házban ő az egyetlen férfi, akitől nem rettegünk.