A fordítás alapjául szolgáló mű:

Nisha J. Tuli: Fate of the Sun King – Artefacts of Ouranos 3.

Copyright © 2024 by Nisha J. Tuli

All rights reserved.

Borító © Miblart, 2024 Hachette Book Group, Inc

Borító képek © Shutterstock

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2025

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 6821 28 7

Minden olvasónak, aki élvezi a lassan izzó, jóleső nyüglődést.
(Igen, ígérem, hogy ebben a kötetben végre megtörténik az is.
Tovább én sem tudnám húzni.)

A SZERZŐ ELŐSZAVA

Kedves Olvasók!

Üdvözöllek titeket Uranoszban! Tudom, hogy sokan iszonyú régóta várjátok már ezt a könyvet, és mérhetetlenül izgatott vagyok, hogy végre megoszthatom veletek. Köszönöm a türelmet és a lelkesedést! Meg persze a megértést, mivel ezt a kötetet egy kicsit tovább tartott megírni és átadni nektek.

Örömmel fogadtam a különféle csatornákon kapott üzeneteket, amelyekből egyértelműen kiderült, mennyire szeretitek a sorozat darabjait. Nagyon hálás vagyok minden visszajelzésért. Arra sarkallnak, hogy a lehető legtöbbet hozzam ki a regényeimből. A sorozatnak eddig ez a kötete izzasztott meg a legjobban, de a kedvetekért abszolút megérte.

Végre megszületett, és alig bírok magammal, annyira szeretném feltárni előttetek A Napkirály sorsát! Ezúttal is temérdek akció és veszély vár rátok, ahogy már A Napkirályné próbájában megszokhattátok, és bőven visszaköszön Az Aurórakirály uralmában megízlelt feszültség, kétségbeesés és érzékiség is. Szívem-lelkem benne van ezekben a sorokban, és remélem, élvezettel követitek Lor és barátai további utazását.

Mint mindig, most is beszúrom a tartalommal kapcsolatos figyelmeztetéseket annak, aki igényli. A többiek már ugorhatnak is a szereplők jegyzékére, majd az első fejezetre, ahol kinyílik Aphélium kapuja, és folytatódik a történet.

Szeretettel:

Nisha

Tartalomra vonatkozó figyelmeztetés: Ebben a könyvben is megjelennek a sorozatra jellemző témák és motívumok, például a múltban elszenvedett szexuális bántalmazás, kisebb mértékben erőszak, halál, kínzás és vér. Gyakran káromkodnak, és a történet tobzódik az érzékletesen leírt szexuális jelenetekben. Felmerül öngyilkossággal kapcsolatos gondolat és alkohollal való visszaélés is.

A SZEREPLŐK JEGYZÉKE

Lor: Főhősnőnk és világunk első számú vagány csaja, akit nem kell bemutatni. Tizenkét évig raboskodott a Nosztrazában. Akarata ellenére versenyzett a Napkirályné-próbán. Számtalan titkot őriz, köztük feltehetőleg azt is, hogy valaha királyi családba született. Kívül akar maradni a tündérek hatalmi játszmáin. NE nyúlj a szappanjához!

Nadir: Az Auróraherceg. A Próba után elrabolta Lort az aphéliumi Nappalotából, majd segített neki megtalálni a Koronát. Lor varázsereje mentette meg, amikor az apja majdnem lecsapott rájuk. Néha kicsit sok. Szenvelegni is szokott, főleg mivel egyre kevésbé közömbös főhősnőnk iránt.

Tristan: Lor bátyja – a legidősebb a három Szív-testvér közül. Ő is a Nosztrazában nőtt fel, ahol minden erejével védelmezte lánytestvéreit. Mágikus képességekkel rendelkezik. Épp csak elkezdtük megismerni. Szintén bőven lenne mesélnivalója.

Willow: Lor nővére – a Szív-testvérek közül a középső. A higgadt. Lor és Tristan elsősorban őt oltalmazta. Ő az egyetlen közülük, akit elalvás után nem vérben tocsogó, bosszúálló rémálmok fogadnak. Egyre közelebb kerül egy bizonyos Aurórahercegnőhöz.

Amya: Az Aurórahercegnő, Nadir kishúga. A két testvér közül a kedvesebb. Gót hölgyeményünk haját sarki fényt idéző melírcsíkok díszítik, ruhatáráért ölre mennénk.

Mael: Nadir testőrkapitánya. A herceg legjobb barátja, leginkább mellette engedi el magát.

Atlas: Ha valaki elfelejtette volna, kicsoda Atlas… Nem, az kizárt. A Napkirály. A manipuláció mestere. Kihozta Lort a Nosztrazából, és valamilyen rejtélyes okból kifolyólag kényszerítette, hogy vegyen részt a Próbán. Ez most talán kiderül. Nem szőke. Annak dacára, hogy mindenkinek az a bizonyos Tavasz ura jut róla eszébe (aki tudja, tudja).

Gabriel: Ismerjük, szeretjük, és most visszatér. A Napkirály egyik őre, aki a Próba alatt Lorra vigyázott. Mogorvasága dacára furcsamód szerethető. Nem elég, hogy szárny nőtt a vállára, egyéb módokon is irányítják a testét. Bizonyára nem véletlenül. Na, ő tényleg szőke.

Rion: Az Aurórakirály. Onnan lehet ismerős, hogy bezárta Lort és testvéreit, majd egy ideig kínozta a lányt. Még mindig nem mondott le róla. A fiát is üldözi. Mostanra tulajdonképpen mindenki ellen hajtóvadászatot indított.

Meora: Nadir és Amya anyja. Az Aurórakirályné, aki elkövette azt a sorsdöntő ballépést, hogy találkozott Rionnal. A férfi azért büntette, mert Nadir megfogant a méhében, holott a király csak a barátnőjét akarta féltékennyé tenni. Az asszony régóta nem szólal meg, és legfőbb ideje kiszabadítani Rion karmai közül.

Serce: Lor nagyanyja, a korábbi Szívkirálynő, aki feldúlta az egész világot. Tovább nyújtózkodott, mint ameddig a takarója ért. Eltávozott az élők sorából.

Wolf: Lor nagyapja és a Vadon korábbi királya. Segített Serce-nek megszökni. Nehéz eset, mert jóravaló fickóként indult, ugyanakkor tétlenül nézte Serce ámokfutását, vagyis neki is van vaj a füle mögött. Már ő sem él.

Daedra: Lor dédanyja, Serce anyja. A korábbi Szívkirálynő, aki minden tőle telhetőt megtett a gyermekéért. Ám az anyaság hálátlan szerep, és néha a gyerekek nem olyanná válnak, amilyet elképzeltünk magunknak. Ő is halott.

Cloris Payne: Zerra főpapnője, aki segített Serce-nek és Wolfnak, amíg meg nem bomlott az elméje a rákényszerített arkturitbilincsek miatt. Szerintem értitek. Halott.

Apricia: Szerencsére még él. Nagyon is. Ő volt a legártalmasabb némber a Napkirályné-próba résztvevői között. Egyébként ő győzött, így Aphélium trónjának várományosa lett, azaz a jelek szerint népük még nem szenvedett eleget.

Callias: Aphélium legkapósabb szépésze, rendkívül hosszú farokkal. Róla legyen elég ennyi.

Halo: Bukott Hódoló. A Próba alatt összebarátkozott Lorral.

Marici: Egy másik bukott Hódoló. Halo barátnője, aki Lorral is jóban van. Oké, eleinte nem bántak túl kedvesen vele, de végül sikerült elsimítaniuk a nézeteltéréseket. Halo és Marici innentől fogva nem vágynak másra, csak hogy együtt lehessenek.

Hylene: Nadir egyik barátja. Hosszú vörös lobonca van, és kíméletlen. Ezt hamarosan a háttérből előlépve bizonyítja is.

Etienne: Szintén Nadir körének tagja. Hallgatag, de mindig kapóra jön. Majd meglátjátok.

Zerra: Uranosz istene/istennője (ezeket felváltva használjuk rá, elvégre miért ne?). Felsőbbrendű lény, teljhatalommal.

Cedar: Az erdővel és famágiával teli keleti Vadon királya. Lor és testvérei dédnagybátyja.

Elswyth: A Vadon királynéja. A dédnagynéni.

Cyan: A vízbirodalom, Allúvium uralkodója. Haja kék, bőre világoskék. Egyelőre keveset tudunk róla. Szeretne már frigyet kötni valakivel.

Bronte: A hegyi királyság, Tor királynője. A párja Yael.

D’Arcy: Az ég birodalmának, Celesztriának a királynője. Hét hitvese volt… eddig.

ELSŐ FEJEZET

GABRIEL

Aphélium: A Nappalota

Fájdalom lüktet a bal szemem mögött, és arra emlékeztet, amikor egy felpaprikázódott szeretőm megmarkolta a golyóimat, mert a húga combjai közé furakodva lelt rám. Hiába figyelmeztettem, hogy a féltékenység csökkenti a vonzerejét, ettől csak még nagyobb haragra gerjedt – bár ez utólag nem meglepő.

A halántékom is nyilall a kezemben tartott aranyszínű kulcsok csörrenésétől, szinte elborzaszt a zaj. A kulcscsomó harsány zajt és villogást kelt a homályos folyosón, szinte gúnyolódik azon, ami a palotának ebbe az elhagyatott zugába van rejtve, gondosan elrendezett, hamis árnyfüggönyök mögé.

Lépteim is szinte csörömpölnek, mintha borotvákkal hasogatnák a dobhártyámat, egyik hang baljósabb a másiknál.

A feladat egyszerre borzaszt el és lelkesít fel.

A bejáratnál megállok, és hosszan, szaggatottan beszívom a levegőt, mielőtt a zárba dugnám és elfordítanám a kulcsot. Az ajtó nesztelenül fordul el alaposan megolajozott zsanérjain, ahogy a porszemek kavarognak a napfény nyalábjában. Bár jócskán kívül esünk az élesre hangolt főtündéri hallótávolságon, az eltemetett titkok rétegeit gondosan lepecsételték, nehogy valaki gyanút fogjon.

Illúziókeltő képessége révén Atlas sikeresen rejtette el a félreeső épületrészt. A jövevények tekintete szinte átsiklik a halványan megvilágított folyosó boltíves bejáratán, és hiába érzik, hogy hallottak valamit, a következő pillanatban már síri csend van. Amúgy is máson jár az eszük.

A király csaknem száz éve tartja fenn a trükköt.

A túloldalon kőből épült csigalépcső tekeredik fel a sötétségbe. Űzött lépteim úgy hatnak, mintha szögek csattannának az acélfelülethez, alig kapok levegőt a szűk kanyarulatokban. A lépcső tetejére érve újabb ajtó fogad – ez súlyosabb és masszívabb, vaspántokkal és csavarokkal erősítették meg, és a biztonság kedvéért egy réteg védőmágiával vonták be. Még egy kifejlett, ereje teljében lévő fejedelmi tündérnek is nagy kihívás lenne betörni.

Kiválasztok egy másik kulcsot a csomóból, és felpattintom az újabb, némává olajozott vasalatú ajtó zárját. A toronyszoba pont akkora, hogy egyetlen lakója kényelmesen elférjen benne. A Nappalota többi részével ellentétben itt nyoma sincs aranyozásnak, hivalkodó díszítéseknek és tükörfényesre polírozott felületeknek. Csak kopott, szürke kőpadló és kőfalak. Mint egy emlék, amit mindenki igyekszik kiverni a fejéből.

Az ablakok minden irányból Aphélium lélegzetelállító tájaira nyújtanak kilátást. Az óceán csábító kékjére, a város épületeinek csillogó kupoláira, az Umbra délen sötétlő árnyaira. Nem tudom eldönteni, hogy a király kedveskedni akart-e ezzel az ajándékkal a fogolynak, vagy újabb büntetésként mérte rá egy olyan bűnért, amelyet csak az ő elméjében követett el. Az utóbbira tippelek. A bebörtönzés kétszer olyan súlyosnak tűnik, ha a száműzött állandóan látja a külvilágot, de nem férhet hozzá.

Ha volt is valaha Atlasnak szilárd erkölcsi iránytűje, olyan rég elvesztette, hogy már teljesen megfeledkeztem róla.

Kicsit megtorpanok, hogy összeszedjem magam, mielőtt ránéznék az ágyon heverő alakra. Tyr az oldalán fekszik, felhúzott térddel, és vékony kezével a takarót markolja. Üres tekintete a távolba réved. Valamikor olyan élénkkék volt a szeme, akár a tenger. A több évtizedes fogságtól viszont kifakult, és olyan lett, mint egy homályos szürke üvegfelület. Ugyanez történt korábban fényes szőke hajával: beszennyezte az idő, a kínzás és az arcmelengető napfénytől való elzártság.

Odavonulok hozzá és leguggolok, hogy egy szintbe kerüljön a szemem az előkelő tündérrel, aki egykor király volt. Aki jogait tekintve még mindig király, jóllehet, ezt a világon már csak tizenegyen tudják, és tízet közülük mágiával kárhoztattak némaságra.

– Hogy vagy ma? – kérdezem, igaz, nem várok választ.

Tyr tekintete a jelenlétemet észlelve megvillan, aztán megint eltompul. Hallgatja, amit mondok, de ritkán válaszol. Néha fordul csak elő, a jobb napokon, ha egyáltalán van még olyan – kétségtelenül egyre ritkább. Most már hetek óta nem szólt egy szót sem.

– Mára tervezik a frigykötést – közlöm vele, majd felállok és átmegyek a helyiség túloldalára, ahol a fal tövébe helyezett komódra pakolom a vállamról leemelt zsák tartalmát.

Mivel Atlas nem bízik meg a palota szolgálóiban, nekem kell gondoskodnom Tyrről, illetve a kilenc másik börtönőrnek. A fivéreim viszont kellemetlenül érzik magukat a törvényes király társaságában, így jobbára rám hárul minden feladat. Azon ritka megbízásaim egyike, amelyeket fenntartások nélkül fogadok, főleg mivel tudom, hogy a többiek hanyagul teljesítenék.

Szokás szerint hideg élelmet hoztam neki, néhány vekni kenyérrel, sajtdarabokkal, gyümölccsel, zöldséggel, borral, sörrel és vízzel. Noha megvárja a távozásomat, el fogja fogyasztani. A tudat kicsit vigasztal. Legalább nem éhezik. Ha valami az én érdemem, azt nem fogom letagadni.

– A királyi menyasszony olyan hosszú vendéglistát írt, hogy körbe lehetne vele tekerni az egész várost – erőltetem tovább a csevegést. – Méghozzá kétszer. – Abszolút nem vagyok kotnyeles típus, de nyomaszt, amikor a toronyszoba sarkai közt hálót sző a nyúlós csend. Mivel Tyrnek szinte sosem ered meg a nyelve, többnyire csak én hadoválok a semmibe, mint egy bolond. – Mindenféle baromságot összehord, hogy mi fog történni, ha megint csúszik az egész.

Átgondolom az utóbbi hónapok történéseit és érthetetlen összefüggéseit. Rengeteg a homályos részlet Atlas házassági tervében. Nem ő az Elöljáró, és nem ő a trón várományosa, így fel nem foghatom, mit is akar pontosan elérni. Az időhúzásnak sincs semmi értelme. Azért rendezte a Próbát, hogy megtalálja a társát, legalábbis tudtommal. A Tükör Apriciát választotta. Ezzel pontot tehetne az ügy végére.

Atlas viszont csak egy helyben toporog. Éktelen üvöltözését talán még az Aurórában is hallják. Lassan totálisan kicsinál. Tudom, hogy ennek az egésznek Lorhoz van köze, de hiába kutakodom és kérdezősködöm hónapok óta, nem jutottam közelebb a megfejtéshez.

Valami nyilvánvalóan elkerülte a figyelmemet azzal a lánnyal kapcsolatban, aki pokollá tette az életemet a Próba alatt. Vonakodva vallom be, hogy a végére kicsit meg is kedveltem. Mint egy idegesítő állatkát, amit nem lennék képes az út szélén hagyni, bár szétrágja a cipőimet.

Érzem, hogy Tyr figyelemmel követi a locsogásomat a birodalomról és a lent zajló eseményekről. Úgy hírlik, az Umbra utcáin igencsak lőporos a hangulat. A köztündérek a birtokszerzés jogát követelik a huszonnégy negyedben, de a városi tanács Atlas megbízásából újra meg újra elutasítja a kérelmüket, hogy a felsőbb kerületekbe költözhessenek. Akármennyire összeesküdtek ellenük a körülmények, némelyikük akkora vagyont gyűjtött, hogy vehetne saját házat valamelyik negyedben, Atlasról viszont lepattan minden kérés.

Soha nem értettem, az ilyen kérvényezők miért maradnak a nyomornegyedben, miért nem indulnak el a Vadon vagy Allúvium felé, ahol szabadon és egyenrangúként élhetnének. Ugyanakkor tisztában vagyok vele, milyen nehéz elhagyni az otthonnak nevezett helyet. Amúgy sem igazságos, hogy őket űzzék ki a házaikból.

Ráadásul a falakat már csak az Aurórakirály orvvadászbandáinak portyázása miatt sem tanácsos elhagyni. Akármennyire is jogfosztottak Aphéliumban, így is jobb a helyzetük, mint Rion besorozott bányászainak.

– Éhes vagy? – kérdezem Tyrtől, és a tányérjára készítek néhány szeletet a kedvenc sajtjából, pár kétszersülttel és tejszínes krémmel töltött fánkkal, amit nagyon szeret.

Bőkezűen öntök neki a régi évjáratú whiskyből is, amit becsempésztem – annyiba került, mint egy lakás az alsóbb negyedekben. De miért tagadnám meg tőle ezt az élvezetet, ha hozzájuthat?

Lerakom az ételt az ágy melletti asztalkára, és rápillantok az uralkodóra, fürkészve az arcát, hogy jó vagy rossz napja van-e. Alig reagál a jelenlétemre. Ez már önmagában sokatmondó.

Ezután végigvándorol a tekintetem a nyakát és a csuklóját fogva tartó arkturitbilincseken. Az izzó kék kő, amit a messze északon található Beltza-bércekben bányásznak, elrekesztette tőle a saját mágiáját, alighogy Atlas bezárta ebbe a szobába.

Engem az őrtársaimmal együtt a börtönőrök esküjével kötött meg, majd rávette Tyrt, hogy adja át neki az Aphélium fölötti uralmat. Akaratunk ellenére kellett elfognunk, megbilincselnünk és bezárnunk – feltehetőleg örökre, vagy amíg valami drasztikus változás nem történik.

A nyomasztó emlék még mindig kísért álmaimban és ébren is, de nem volt választásom. Azóta sincs. Ha valaki ellenszegül a király parancsának, elképzelhetetlen mértékű gyötrelem vár rá – és végül a halál. Többször is fontolóra vettem. Kész voltam lázadó szellememre bízni magam, hogy véget vessek a helyzetnek. Akkor viszont Tyr védtelen maradna. A többiek sosem törődnének vele úgy, ahogy én. Ezért nem adtam még fel, jóllehet minden másodpercben megvetem magam miatta.

Tyr pillantása követi a mozgásomat, ahogy leülök a sarokba helyezett székre. Felveszem a könyvet a közeli asztalról, és odalapozok, ahol két nappal korábban becsuktam. Az évek során több száz könyvet olvastam fel az uralkodónak. Ő nem hajlandó olvasni, mindig megvárja az érkezésemet. Ez is egy apró figyelmesség részemről. Talán enyhíti valamelyest élete nyomorúságát.

Olvasás közben olykor rásandítok a szemem sarkából: úgy mozog a szeme, mintha ő is követné az oldalakon kígyózó sorokat. Gyanítom, hogy minden szótagot hall. Ha nagy ritkán kiejt valamit a száján, mindig attól félek, hogy utoljára hallom a hangját.

Időnként olyan dermedten fekszik, hogy halottnak hiszem. Aggaszt, hogy az utóbbi időben rohamos romlásnak indult az állapota. Nem először tapasztalom, hogy ha egy főtündér hosszabb ideig arkturittal érintkezik, lassan megbomlik az elméje. Nem ismerem Atlas terveit. Nem végezhet Tyrrel, mert a Tükör áthelyezné a mágiáját az igazi Elöljáróra, és akkor Atlas mindent elveszítene, amit évszázadok óta harácsol.

Egy óra elteltével becsukom a könyvet és felállok, mert sürgetnek az odakint váró feladataim.

Tyr szokás szerint nem nyúl az ételhez. Soha nem értettem, mi tartja vissza az én jelenlétemben. Mégsem erőltetem. Aki ilyen sanyarú körülmények közé került, annak legalább hadd legyenek szeszélyei. Értékelem, hogy nem koplal. Egyelőre meg kell elégednem ennyivel.

Megállok az ágy mellett. Szeretnék többet tenni érte. Hátrasimítom egy hajfürtjét, érzem, mennyire száraz és töredezett. Rövidesen meg kell nyírni, ahogy sűrűsödő szakállát is. Legközelebb hozok ollót és borotvát. Ilyesmit nyilvánvaló okokból nem tarthatok a toronyszobában. Feltűnik, hogy a tunikája is foszladozott. Új ruhát is kell szereznem neki.

– Holnap visszajövök – ígérem, és igyekszem visszafogni a hangomban tobzódó érzelgősséget. – Egyél!

Tyr pislog, amit szívesen betudnék annak, hogy értékeli a jelenlétemet. Bízom benne. Hiányzik… ő is, és minden más is, ami majdnem megvalósult.

Még egyszer körbepillantok a helyiségben. Összerándulok a padló váratlan remegésétől. Megint inog minden. Hetek óta így megy. Nem sikerült kiderítenünk, honnan ered.

Mindegy is. Nem az én gondom. Rengeteg egyéb dolog miatt főhet a fejem.

A rengés csillapodása után óvatosan becsukom magam mögött az ajtót, és lemegyek a lépcsőn, meg sem állva Atlas lakosztályáig, ahol átsurranok a kint ácsorgó őrök között. Bekopogok a dolgozószobája ajtaján.

– Atlas! – kiáltom.

– Gyere be! – érkezik a válasz a túloldalról.

Belépek, és az ablaknál pillantom meg a királyt, kezében egy bögre teával. A város látképén legelteti a szemét.

– Az imént nála jártam – kezdem halkan a beszámolót.

Az uralkodói irodát mágia védi a hallgatózás ellen, mégis ösztönösen úgy érzem, hogy titkolnom kell, amit tudok. Illetlennek tűnik normális hangon beszélni róla. Mintha helyénvalónak állítanék be valamit, ami nagyon nem az.

– Hm – feleli Atlas, és nem veszi le a szemét a panorámáról.

Szerencsére nem észleli, mennyire megfeszül az állkapcsom a közönye láttán. Feldühít, hogy ilyen ridegen fogad minden hírt a bátyjáról, akit mindentől megfosztott. Szinte elhomályosul a látásom a dühtől.

A király végül ellöki magát az ablaktól, és odasétál a szoba közepén álló, fényes bőrkanapéhoz. Leül, nagyot kortyol a teájából, majd hátradől, és rám szegezi a pillantását, mintha azt kérdezné: Van még valami, amivel muszáj zaklatnod?

– Romlik az állapota – erősködöm. – A bilincsek…

– A helyükön maradnak – vág közbe, egészen jeges hangon, mintha fenyegetéssel akarná elérni, hogy többé ne hozzam fel a témát.

– De elpusztítják!

Atlas végül felvonja a szemöldökét, és rám szegezi zord tekintetét.

– Mégis, mire akarsz rávenni? Levegyem, hogy végezhessen velem?

Akvamarinkék pillantásával szinte belém akarja fagyasztani a próbálkozást. Mintha a falhoz szegezne, amíg fel nem adom végre. Régóta ismerjük egymást. Ő talán barátságnak is nevezné ezt a kapcsolatot, én viszont nehezen tudok barátként tekinteni arra, aki megszerezte a teljhatalmat, engem pedig kiszolgáltatott helyzetben tart, minden parancsára ugranom kell. Ez sokkal bonyolultabb a barátságnál.

Elfojtom a késztetést, hogy kibökjem, ami a nyelvem hegyére kívánkozik, bár savként marja. Igen, szeretném, ha Tyr kiszabadulna, és megbüntetné az öccsét minden gaztettéért. Mégis megtartom magamnak a véleményemet.

– Nem – vágom rá kurtán. – Ez viszont az ő végét jelenti.

Megnyomom a középső szót, és remélem, hogy ezzel legalább némi belátásra késztetem. A Tükör az elhanyagolásból eredő halált ugyanolyan bűnnek tekinti, mint ha egy tőrrel vágná el a torkát.

– Ha nem teszel valamit…

Elcsuklik a hangom, és hagyom a fenyegetést ide-oda lengeni közöttünk a levegőben, mintha pengeéles inga volna.

– A menyegző után minden rendben lesz – legyint az uralkodó.

Szeretném pontosan érteni, mire céloz.

– Ha már itt tartunk – vetem fel, bár előre tudom, hogy nem fog válaszolni –, úgy hallottam, megint elhalasztottad a ceremóniát. Ha a frigy megoldást jelent, miért késlekedsz?

Miféle játékot űz? Vonakodik elfogadni Apriciát hitveseként, mégis egyfolytában erről beszél. Mintha megőrült volna.

– Megvan rá az okom – kerüli ki az egyenes választ. – Sikerült rábukkannod Lorra?

– Szóval megint róla van szó – bólintok. Sokszor lefolytattuk már ezt a beszélgetést, és feltehetőleg most sem utoljára. – Áruld el, mi folyik itt! Miért olyan fontos a lány?

Atlas megtornáztatja a vállát, és belekortyol az italába.

– Minél kevesebbet tudsz, annál jobb, Gabriel. A te érdekedben védelek. Mindig is szem előtt tartottam az érdekeidet.

Elengedem a fülem mellett az utolsó, fölöttébb nevetséges kijelentését, és tovább erőltetem a témát.

– Pedig ha átlátnám, hatékonyabban tudnék segíteni. Nem tapogatóznék vakon.

Ez az igazság, de más okból is firtatom. Azért akarok tisztábban látni, hogy eldönthessem, kinek az oldalára álljak.

Atlas vontatottan sóhajt, mintha én nehezíteném az ő helyzetét.

– Attól, hogy megtudod, miért kell nekem, még nem találod meg hamarabb. Egyetlen nyavalyás fülest sem kaptál sehonnan?

Megrázom a fejem. Megvannak az elképzeléseim és az elméleteim Lor hollétéről. Valami mégsem engedi, hogy csak úgy Atlas orrára kössem. Egy mélyen gyökerező rossz előérzet sugallja, hogy ez a helyes döntés.

Nadir egy eltűnt lány után kérdezősködött a Napkirályné-bálon. Mivel tartottam tőle, hogy Atlas ártani akar Lornak, lelepleztem a herceg előtt. Legalábbis megpróbáltam. Vajon Nadir látta a tetoválást a vállán, mielőtt Atlas kitiltotta a palotából? Ő vitte el Lort? Miért érdekli annyira a lány sorsa? És engem?

A történtek ellenére kötelességem védeni Atlast, nem az ő érdekében, hanem Tyr miatt.

Lornak szinte nyoma veszett azon az éjszakán. Már az is felmerült bennem, hogy köddé vált. Nem lennék meglepve, ha valamiképp kiszabadult volna. Szinte kezdettől fogva biztos voltam benne, hogy titkolózik. Szokatlan leleményességgel oldotta meg a Próba feladatait, elenyésző segítséget kapott hozzá.

– Meg kell találnod – folytatja Atlas. – Tőle függ a királyság jövője.

– Miért? – erősködöm. – Miért? Az Aurórában raboskodott. Mitől vált ilyen fontossá?

– Ugyan már, Gabriel! Most már te is tudod, hogy több annál.

Fogcsikorgatva fogadom a leereszkedő hangnemet. Csak egy hajszál választ el tőle, hogy elboruljon az agyam, és addig ütlegeljem, amíg csak egy véres pép marad belőle. De nem lenne értelme. Visszavetnének a tömlöcbe, vagy valami még rosszabb sors várna rám. Beleborzongok, ha a toronyban raboskodó Tyrre gondolok. Soha nem szabadulhat. Már az eshetőség is túl sok nyomasztó emléket kavar fel bennem, amiket szívesen elfelejtenék.

Szerencsére kivágódik az ajtó, és a hőzöngve beviharzó Apricia feledteti velem a gyilkos késztetést. A lány hosszú sötét hajában aranyszínű sávok csillannak, giccses arany ruhája egyáltalán nem illik a napszakhoz.

– Atlas! Hallom, hogy megint halasztani akarod a menyegzőt!

Hangja magasan és lázasan cseng, olyan metsző, hogy kristályokat lehetne vele szétzúzni. Illik vörösen tomboló ábrázatához. Ijesztően villog a szeme, tartok tőle, hogy belefullad veszettül áradó könnyei zuhatagába. Miért ő nyerte meg a Próbát? Szó szerint bármelyik másik Hódoló alkalmasabb lett volna.

– Drágám! – szólal meg Atlas, és fals szívélyesség csendül ki a hangjából. – Így kell lennie.

– Ne nevezz drágámnak! – emeli fel az ujját Apricia. – Apám magánkívül van a dühtől.

– Hm – vágja rá kurtán az uralkodó, és bögréje halkan az asztalhoz koppan, amikor leteszi.

– Felelj! – sikoltja a lány. – Miért kell megint elhalasztani?

Atlas eddig keresztbe vetett lábbal ült, most feláll, és a menyasszonyához lép. A legelbűvölőbb mosolyával néz rá, amit én is jól ismerek. Érezni vélem, hogy Apriciáról szinte leolvad a bugyi a látványtól. Fogalmam sincs, miért vonzódik még mindig hozzá.

A király két oldalról a lány arcára tapasztja a kezét.

– Királyném! Ennek a frigykötésnek feledhetetlennek kell lennie. Sőt, sorsdöntőnek. Uranosz történelmének fénypontja lesz. Azt akarom, hogy megörökítsék a balladákban és történelemkönyvekben. Szeretném, ha szerelmünk és egybekelésünk történetét főtündérek generációi mesélnék az unokáiknak évszázadokon keresztül.

Apricia szemében olyan törékeny remény villan, hogy már-már megsajnálom.

– Tényleg? – suttogja.

Úgy látom, a kitörni készülő zokogás ellen küzd, amely szemfestékének vastag rétegeit is lemosná róla.

– Tudod, hogy így van. Szeretném mindenki számára nyilvánvalóvá tenni, milyen forrón szeretlek, királyném. Hogy mennyit jelent ez nekem és Aphéliumnak. Te leszel a birodalom valaha volt legnagyobb királynéja. És ezt, szerelmem, nem lehet csak úgy elkapkodni.

Atlas a hüvelykujjával letörli a lány arcán lecsurogni készülő könnycseppet. Majdnem leharapom a nyelvem, olyan erősen kívánkozik ki belőlem egy gúnyos horkantás.

– Remélem, megérted, és adsz még egy kis időt, hogy minden részletet kidolgozhassak. Semmit se szeretnék a véletlenre bízni.

Az uralkodó kérdő tekintettel oldalra billenti a fejét, én pedig lenyűgözve figyelem. Nem győzök csodálkozni azon, hogy mindenkit kénye-kedve szerint rángat, akkor is, ha azzal árt a másiknak.

Például a fivérének.

Vagy nekem.

Nagyon tetszett, amikor Lor a negyedik próbatétel után kifakadt a trónteremben. Legszívesebben állva ujjongtam volna. Végre valaki átlátott az elragadó maszkon! Igaz, beletelt némi időbe. Azóta jobban érdekel, kicsoda vagy micsoda lehet az a lány.

– Rendben – hagyja jóvá Apricia szipogva. – Megértem. Csak annyira vágyom erre az egyesülésre!

– Tudom, drágám – érkezik a behízelgő válasz. – Akárcsak én. Ez a leghőbb vágyam. De akkor sem fogom siettetni, mert mindennek olyan tökéletesnek kell lennie, mint amilyen te vagy. Meg tudod ezt érteni?

A lány lassan bólint, Atlas pedig leveszi róla a kezét, majd lágy csókot nyom az arcára.

– Menj vissza a lakosztályba! Nemsokára én is követlek. Rendeltem neked Auren szépséges süteményeiből.

Apricia szeme felcsillan. Elég szánalmas, hogy ilyen könnyen le lehet fizetni.

– Legyen – nyugszik bele megenyhülve, és újabb könnycseppet morzsol el. – Velem vacsorázol?

– Persze – feleli a király. – Csak lezárjuk ezt a beszélgetést Gabriellel, és elintézünk pár dolgot.

– És utána… – Apricia tekintete rám villan, aztán úgy dönt, hogy előttem nem kell lepleznie vágyait – …velem töltöd az éjszakát?

Atlas újfent türelmesen rámosolyog, és megtapogatja az orra hegyét.

– Tudod, hogy szeretném, de megegyeztünk, hogy az esküvőig várunk, ugye? Kérlek, ne említsd többször!

A lány bólint, és átmeneti huncutsága leereszt, mintha ezer apró tűvel szurkálták volna meg.

– Persze, hogyne. Sajnálom.

Még egy sóvár pillantást vet Atlasra, majd elfordul, hogy távozzon. Mindketten nézzük a háta mögött becsukódó ajtót, majd a király megkeményedett vonásokkal felém fordul.

– Találd meg Lort, Gabriel! Most azonnal! Nem érdekel, milyen áron. Keresd meg, különben nem vállalok felelősséget azért, ami ezután történni fog!

Azzal sarkon fordul, és a kijárathoz megy. Távozás előtt még megtorpan, és visszanéz rám.

– Olyan hírt is kaptam, hogy Erevan újabb zendülésre készül az Umbrában. Intézkedj!

Becsapja maga mögött az ajtót, én pedig tanácstalanul bámulok utána.

TARTALOM

A szerző előszava

A szereplők jegyzéke

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Nisha J. Tuli

A NAPKIRÁLYNÉ PRÓBÁJA

URANOSZ EREKLYÉI 1.

Két nő. Egy halálos viadal. Csak egyikük nyerheti el a Napkirály szívét.

Lor tizenkét hosszú, szenvedésteli esztendőt töltött börtönben az Aurórakirály uralkodása alatt. Egyetlen vágya, hogy kiszabaduljon, és megtoroljon rajta minden egyes nyomorúságos pillanatot.

Egy véletlen folytán a Napkirály színe elé kerül, és a rivaldafényben találja magát: kilenc másik jelölttel együtt esélyt kap – talán belőle lesz a királyné. Ha elnyeri a király szívét, akkor szabad lesz, és végre bosszút állhat.

De Lor kívülálló: nem érti, miért helyezték szabadlábra, hiszen ő nem is a Napkirály udvarának alattvalója. A többi jelölt ellenszenvezik vele, és mindent megtesznek, hogy végleg eltávolítsák a játéktérből.

Muszáj nyernie, hiszen ha veszít, meghal. Vagy, ami még rosszabb: visszaküldik az Aurórakirály karmai közé.

AZ AURÓRAKIRÁLY URALMA

URANOSZ EREKLYÉI 2.

„Engem ő nem hódított meg. Nem vagyok a jussa. Saját magamé vagyok.”

Miután kiszabadult a Napkirály cellájából, Lor az Auróraherceg karmai között találja magát. Nadirnak, az Aurórahercegnek meggyőződése, hogy Lor rejteget valamit, ezért mindent megtesz, hogy szóra bírja. Lor azonban tisztában van a titkok értékével – egész életében őriznie kellett a titkait –, ezért elszántan védelmezi, amit tud.

Lor és Nadir szövetkeznek, hogy megkeressenek egy elveszett tárgyat, ami múlt és jövő kulcsát ígéri. De a lány nem tudja, bízhat-e a hercegben. Csak annyit tud, hogy nem fog még egyszer bedőlni egy királyi tündér ígérgetésének.

Közben a Napkirály továbbra is jogos jussának tekinti Lort, és vissza akarja szerezni őt. Az Aurórakirály pedig minden bizonnyal az életére törne, ha ismerné a titkait. Lornak folyamatosan mozgásban kell maradnia, sehol sincs biztonságban. Csak akkor nyugodhat, ha az Aurórakirályt és a Napkirályt is elpusztította.

Azonban hamarosan ráébred, nem csak arról van szó, hogy sikerül-e visszaszereznie örökségét: a tét jóval magasabb. Nem más, mint Uranosz jövője.

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cinzel – SIL Open Font License

Cinzel Decorative – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License