Hana Sheik

Az elcserélt gyerekek

Cara Colter

Nászút az exszel

Charlotte Hawkes

Soha többé magányos ünnep

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© 2023, Muna Sheik – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: The Baby Swap That Bound Them (Harlequin Mills & Boon)

Fordította: Windberg Donatella

© 2023, Cara Colter – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Second Chance Hawaiian Honeymoon (Harlequin Mills & Boon)

Fordította: Windberg Donatella

© 2020, Harlequin Enterprises ULC – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: The Bodyguard’s Christmas Proposal (Harlequin Mills & Boon)

Fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA KÜLÖNSZÁM 129. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-008-5

- Kép: Shutterstock

A Romana különszám a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Hana Sheik

Az elcserélt gyerekek

ELŐHANG

– Olyan picike…

Yusra megsimogatta fia kis öklét, mely vörös volt a melegségtől. A fiú álmában nyöszörgött, és felé fordult. Már a látványa is meghatotta. Most már tudta, mire gondolt az anyja: néha egyszerűen van szerelem első látásra.

Annyira félt, hogy a nehéz terhesség és a kockázatos szülés után nem lesz képes anyai érzelmekre. Szerencsére most már megkönnyebbült, és csak szeretetet érzett a bölcsőben fekvő gyermek iránt.

– Szeretné megfogni?

Az ápolónő egy ablak melletti, párnázott hintaszékhez vezette. Két másik anyukával kellett megosztania a kilátást ebben a szűk, túlságosan meleg szobában. Már el is felejtette, milyen fülledt itt a levegő, amikor a nap közvetlenül az ablakon keresztül süt be. De ahogy a fia a karjában feküdt, a tarkóján lévő izzadságot elfelejtette. Mert minden, amire szüksége volt, itt volt a mellkasán, a dobogó szívén.

– Így támassza meg a fejét, és ügyeljen arra, hogy a sapka ne essen le. Nem akarjuk, hogy megfázzon.

Yusra elfojtott egy nevetést. Ez nem fog egyhamar megtörténni. Legfeljebb egy puccos, légkondicionált magánszobában. De nem itt, ebben a forró, de hangulatos sarokban.

Ösztönösen közelebb bújt a fiához. Két napot töltött az intenzív osztályon, és most tartotta először a karjában. A rövid elválás csak még édesebbé tette találkozásukat.

– Soha nem gondoltam volna, hogy egy ember ilyen apró lehet.

– A gyerekek gyorsan nőnek. Gyorsabban, mint ahogy szeretnénk.

Yusra felnézett fia ráncos arcáról, de továbbra is simogatta bársonyosan puha, fekete hajfürtjeit. Mind göndör volt, és az apjára emlékeztette.

– Vannak gyerekei? – kérdezte, mielőtt a kellemetlen emlék elszorította volna a torkát.

– Három. A legkisebb most kezdte az iskolát, de mintha csak tegnap lett volna, hogy én is itt ültem vele, mint maga. – Az ápolónő a kisbabára nézett, akiről Yusrának egyedül kell gondoskodnia. – Választott már nevet?

– Még nem. Még gondolkodom.

Yusra a fia lehunyt szemére nézett, és megsimogatta az arcát. Még nem szoptatta teljesen, de igyekezett minél gyakrabban megtenni. Nagyon szerette volna ezt a kapcsolatot is kialakítani vele.

– Biztos kitalál egy csodálatos nevet.

Az ápolónő elindult a körútjára. Tíz perc múlva visszajött, felvette Yusra fiát, és visszatette a bölcsőbe.

– Megnézem a vércukorszintját, aztán hozom a vacsoráját.

Yusra már régóta nem félt a tűktől. De miért ver hirtelen gyorsabban a szíve a gondolatra? Talán a néhány nappal ezelőtt elszenvedett trauma rosszabb következményekkel járt, mint amitől tartott.

– Jól néz ki – mondta mosolyogva az ápolónő. – Szereti a kókuszos krumplilevest, úgyhogy azt az adagot kapja, amiben a legtöbb avokádódarab van. És talán…

Hosszú, szörnyű sikoly vágta el a szavait.

Az ápolónő kiszaladt, és Yusra hálás volt, hogy a fia nem ébredt fel. Még mindig nehezére esett gyorsan és segítség nélkül mozogni. Belekapaszkodott az átlátszó bölcsőbe.

Mi történhetett odakint?

A szülés emlékei villantak át az agyán: a hasi fájdalom, a görcsös helyzet, amelyben a mentősök otthon rátaláltak a padlón, a vér, a gyötrelmes, szörnyű összehúzódások és a sikolyai, amelyek visszhangoztak a kórház falai között. Azt hitte, meg fog halni. Azt hitte, soha nem fogja látni a gyermekét.

Ez volt élete legrosszabb és egyben legszebb élménye.

De a sikoly, amit az imént hallott, megrémítette. Nem úgy hangzott, mint egy szülő nőé. Hanem mint egy…

Ajkával végigsimította fia homlokát, kendőt tekert a feje köré, és a megérzésére hallgatott. Az pedig kicsalogatta az ágyból a gyengén megvilágított folyosóra. Az ápolónők túlságosan el voltak foglalva a várandós anyák ellátásával, ezért nem vették észre, hogy Yusra abba az irányba sétál, ahonnan a vérfagyasztó sikoly jött.

A kétszárnyú ajtónál lelassított, de zavartalanul folytatta a sétát. Nem tudta, miért ütötte a szíven az a sikoly, de azt igen, hogy valamit elindított benne. Hamarosan rájött, hogy a kórháznak ez a része világosabb, tisztább és csendesebb. A nyüzsgést is maga mögött hagyta.

Mit keresek én itt? A hirtelen támadt gondolatra megállt.

Otthagyta a fiát, hogy egy másik beteg után szaglásszon. A felfokozott anyai ösztöneire fogta a dolgot, és megfordult, hogy távozzon, de megtorpant, amikor mozgást észlelt.

Az egyik szobából egy rendkívül magas, széles vállú férfi lépett ki. Sötét öltönyében nem úgy nézett ki, mint aki ide tartozik. Egyik hatalmas kezével az előtte lévő csukott ajtónak támaszkodott, a feje és a válla lógott a szomorúságtól. Yusra azonnal megsajnálta. Az a tény, hogy ő maga is épp csak megmenekült a haláltól, és anya lett, még együttérzőbbé tette.

Mielőtt magára hagyhatta volna a férfit az érzelmeivel, valaki kimondta a nevét:

– Amin kisasszony, nem kellene itt lennie.

Az ápolónő volt az. Óvatosan megfogta Yusra karját, és visszavezette a szobájába. De nem volt elég gyors. A férfi felemelte a fejét, és rájuk nézett, a szeme olyan sötét volt, mint az öltönye, hosszú, sűrű szakálla és rövid, göndör haja. Egyetlen pillantásával kifejezte, amit egy ilyen férfi valószínűleg mondana, ha valaki, mint ő, behatolna a magánéletébe: Magának itt nincs keresnivalója.

És tényleg nem volt.

Yusra hagyta, hogy az ápolónő elhúzza onnan. A szobájában betakargatta, és Yusra ismét a gyászoló férfira gondolt.

– Ki volt az? – kérdezte.

– Nem tudom a nevét. Elvesztett valakit egy szörnyű autóbalesetben.

– Szóval ezért olyan szomorú. De nem a sürgősségin kellene lennie?

– Ennyit mondhatok – suttogta az ápolónő, és szomorúan nézett Yusra fiára. – Egy kismamának amúgy sem szabadna ilyeneket hallania.

– Talán. De én szeretném tudni. Megsérült még valaki?

Valahogy már azelőtt tudta a választ, mielőtt az ápolónő szomorúan bólintott.

– Egy terhes nő, szintén a családból. Túlélte a balesetet, de szülés közben meghalt. Az egész család gyászol.

– És a baba? – Yusra szája kiszáradt. – A baba még él?

– Igen – felelte mosolyogva az ápolónő.

Yusra megkönnyebbülten felsóhajtott. Legalább ő túlélte. Nem akart azon gondolkodni, hogy a világ néha miért olyan igazságtalan.

És újra eszébe jutott, ami majdnem megtörtént vele. Majdnem itt kellett hagynia a gyermekét, és lemondania a vele megálmodott életről. Ez a nő, aki belehalt a szülésbe, ő is lehetett volna.

Amikor az ápolónő kiment a vacsoráért, Yusra megsimogatta és megcsókolta apró fia kezét és arcát.

– Esküszöm neked, hogy örökké harcolni fogok érted – ígérte neki.

Nem tudta elengedni a veszteség és a gyász szívszorító történetét, amely csak néhány ajtóval arrébb játszódott le, ezért inkább a baba nevén gondolkodott. Egy olyan név, amely azt a napfényes jövőt jelképezi, melyet meg akart teremteni a fia számára. A gyerek semmiben sem fog hiányt szenvedni.

És miközben gondolkodott, majdnem megfeledkezett a sötét szakállú, komor férfiról, aki annyi szenvedést élt át, miközben ő maga végtelen örömöt érzett.

1. FEJEZET

Két évvel és kilenc hónappal később

Egy kis motorcsónak szelte a tengert, megzavarva a csendet a békés horizonton. Ez a reggel egészen más volt, mint amit Bashir Warsame azóta tapasztalt, hogy ilyen rendhagyóan kezdett élni. Közel három éve élt hetvenméteres szuperjachtján, és nem sok türelme volt másokhoz. A legtöbb alkalmazottja tudta, hogy nem szívesen beszél négyszemközt. Nemzetközi szállodaláncát a privát kabinjából irányította, és egyáltalán nem hiányzott neki a szárazföldi élet.

De valaki most teljes gőzzel a jachtja felé tartott.

Bashir megvárta, amíg a csónak közelebb ér, majd elindult. Útban a jacht hátsó része felé találkozott Nadimmal, a kapitánnyal.

– Ismételten emlékeztettem a csapatunkat a biztonsági protokollra. – Nadim felnézett a tabletjéről, amelyen az összes adat tárolva volt.

– Kapcsolatba léptek már velünk?

Nadim megrázta a fejét.

– Épp most dokkolnak. A biztonságiak majd gondoskodnak róla.

– Remélem. Akkor a társalgóban leszek. – Úgy bízott Nadimban, mint alig bárki másban.

Nadim szótlanul bólintott, és a biztonságiakhoz ment, akik éppen a hívatlan vendégeket fogadták, míg Bashir a második kedvenc helyére ment ezen a jachton: a víz alatti megfigyelőállomásra.

Fellélegzett, amikor belépett a nagy szobába, és leült a bőrkanapéra, ahonnan panorámás kilátás nyílt az óceánra. Mint mindig, most is arra gondolt, hogy csak üvegfalak vannak közte és a tenger tátongó mélye között.

Ez a gondolat ráébresztette arra is, hogy mindent elvesztett, ami fontos volt számára. Óvatossága abból fakadt, hogy meg kellett küzdenie azért, hogy azzá váljon, aki most volt. És ha nem óvatos, újra elveszíthet mindent.

Lehunyta a szemét, és szinte megnyugodott… de aztán kinyitotta, mert zaj hallatszott. A csiszolt tölgyfa ajtót kinyitották, és a kisfia, Zaire lépett be a kopottas plüssnyuszijával. Mögötte sétált a túlfizetett és túlhajszolt dadusa. Bashir grimaszolt. Sajnálta Alcinát, akinek a vad fiára kellett vigyáznia. Annak idején vidéken ő volt a házvezetőnője, és amikor elbúcsúzott a görögországi villájától, a nő vele akart jönni, hogy továbbra is támogassa. A hűsége megható volt, de talán időközben megbánta.

Alcina felkapta az eleven Zaire-t, homlokon csókolta, és magához szorította.

Bashir remélte, hogy nem lesz további zavarás, de Nadim lépett be, és szokatlan aggodalommal ráncolta a homlokát.

– Beszélhetnék magával? – kérdezte Nadim ingerülten, Alcinára és Zaire-ra pillantva. Nyilvánvalóan nem akarta, hogy bárki is hallja.

Bashir megértette. Még egy utolsó pillantás az ablakon át az óceánra, aztán elintézi a problémát.

Nadimmal bementek a nem kevésbé hatalmas irodájába.

– Mi folyik itt? – kérdezte Bashir.

Nadim és Alcina voltak az egyetlen bizalmasai. Nem barátkozott, és már régóta nem volt családja.

Figyelmen kívül hagyta a traumatikus emlékeket, amelyek felidéződtek benne, és inkább arra az erőre gondolt, amellyel Zaire-t védte. Ezért értékelte, hogy Nadim félre akart vonulni a beszélgetésre: így a fia, aki még nincs hároméves, de éles eszű, nem vesz észre semmit. Talán megérezné, hogy valami nincs rendben.

Nadim átnyújtotta neki a táblagépét.

– Ismeri ezt a nőt? Ő bérelte a csónakot.

A kép egy idősebb nőt ábrázolt, bőrszíne világosbarna, a szeme alatti karikák mélyek és sötétek. Az arcát az orrától lefelé kendő takarta, csak a beható tekintete volt látható. Még a fényképen is érezni lehetett, mennyire kétségbe van esve.

Basir letette a táblagépet.

– Ki ez?

– A Kampalai Nemzetközi Kórház egykori ápolónője. Beszélni akar magával, és azt mondja, a dolognak köze van Zaire-hoz.

A fiához? Vajon mit akar közölni?

– Mondott még valamit?

Nadim elgondolkodva rázta a fejét.

– Csak azt, hogy magán kívül senkivel sem akar beszélni.

Bashir a homlokát ráncolta. Nem sok választása volt. Különösen érzékeny, ha a fiáról van szó.

Mert Zaire születésének története tragikus volt. Bashir nem szeretett erre gondolni, de most már nem tudta tovább visszatartani az emlékeket élete legsötétebb időszakáról. Az unokatestvére, Imran meghalt autóbalesetben az ugandai Kampalában. Terhes felesége, Tara túlélte a balesetet, de a szülés korán megindult, és sérülései ellenére egészséges kisfiút hozott a világra. Amennyire Bashir tudta, Tara csak néhány percig tarthatta kezében a fiát, aztán vérzéses sokkot kapott, kómába esett, és többé nem ébredt fel.

Amikor Bashir megérkezett a kórházba, Imran és Tara már halott volt.

Zaire egyedül maradt.

Bashir tudta, milyen érzés a magány. Huszonnyolc évvel ezelőtt elvesztette az egész családját – nagyszülőket, szülőket, testvéreket – egy árvíz során Szomáliában. Egyedül ő, egy zavarodott, rémült hétéves gyerek maradt életben.

A hirtelen árvaságra jutott és hajléktalanná vált Bashir a nagybátyjánál és nagynénjénél, Imran szüleinél élt. Addig nem ismerte a családjának ezt a részét, de tisztelte őket, és jó életre számított velük.

És meg is kapta. A tágabb családja úgy fogadta be, mintha a fiuk lenne. Bár a nagybátyja gazdasága nagyon kevés élelmet terhelt, és mindig voltak éhínségek az országban, Bashir soha nem éhezett. Az unokatestvérei mind vele egyidősek voltak, kivéve Imrant, aki három évvel idősebb volt nála. Hamarosan olyanok lettek egymásnak, mintha testvérek lennének. Elválaszthatatlanok voltak. Bashir játszhatott Imrannal és a barátaival. Együtt tanultak, minden ételt egy tányérból ettek. Egy ágyon osztoztak a szűk hálószobában. Hét hosszú éven át, körülbelül annyi ideig, amennyit az igazi családjával töltött, Bashir teljes boldogságban élt.

De a félelem, hogy megint mindent elveszít, hamarosan utolérte. És nem tudott megszabadulni tőle. Folyton azt képzelte, hogy ismét elveszíti a családját egy szörnyű balesetben. Mindennap rettegett a katasztrófától, amely megfosztja a boldogságától.

Ezt csak Imran vette észre, de nem tudta rávenni, hogy beszéljen vele erről, és hamarosan Bashir azt tette, ami a legészszerűbbnek tűnt: hátat fordított a boldogságnak, mielőtt elvehették volna tőle.

Potyautasként más menedékkérőkkel együtt gumicsónakon kelt át Görögországba. Egy sziklás, elhagyatott szigeten lévő szörnyű táborban kötöttek ki – nem egy tizennégy éves szökevénynek való hely. De ez a sziget volt az otthona évekig. És egyben a megváltás is, mert ott nem kellett aggódnia a szerettei miatt. E kockázatos utazás és a tábor nélkül nem jutott volna oda, ahol most tart: a gazdagságba és sikerekbe. És nem lett volna Zaire apja sem.

Zaire megérdemli, hogy olyan gyerekkora legyen, amely drasztikusan különbözik az övétől. Megérdemli azt a szép életet, amitől őt megfosztották. Harcolni fog érte. Semmi és senki sem bánthatja a kisfiút. Tartozik ezzel Imrannak, és még sokkal többel is. Az unokatestvérét nem tudta megmenteni, de Zaire-ért bármit megtenne.

Ha ez az egész dolog az ápolónővel csak valami tréfa, remélte, hogy a hívatlan vendég tudja, mibe keveredik. De ha fontos információkkal rendelkezik Zaire-ról, meg kell hallgatnia.

– Hívjam a parti őrséget? – kérdezte Nadim.

Bashir a táblagép után nyúlt, és a rémült szemekbe bámult. Nem, nem emlékezett rá. Az egyetlen kapcsolat e nő és közte az volt, hogy Zaire abban a kórházban született, ahol a nő dolgozott.

– Még a fedélzeten van?

– Igen.

Bashir rosszallóan nézett a nő képére. Már így is elég kísértet van a múltból az életében, nem hiányzik még egy.

– Hozza ide.

Ez az egyetlen mód, hogy megoldja a rejtélyt, és talán elérje a vágyott lelki békét.

2. FEJEZET

– Már megint – morogta Yusra, és letépte a bejárati ajtóról a cetlit, amelyen az állt, hogy késik a lakbérrel.

A folyosón kinyílt egy ajtó, és a lány gyorsan begyömöszölte a cetlit a kopott táskájába, mielőtt a szomszédja odalépett hozzá.

– Yusra, hogy vagy? – Dembe megállt előtte, mosolya ugyanolyan vidám volt, mint mindig. Huszonhét évesen valamivel fiatalabb volt nála, de ő mégis észrevette, milyen izmos. Tudta, hogy rendszeresen jár edzőterembe, és egy nemzetközi bankban dolgozik. Felhajtotta a szemüvegét, és a csukott ajtóra pillantott, ahol néhány másodperccel ezelőtt még ott lógott a cetli. – AJ bent van, vagy épp most akartál elmenni?

Dembe a fiára, Abdul Jabirra célzott.

– Óvodában van. – Azt Yusra inkább nem említette, hogy ismét könyörögnie kellett az óvoda vezetőjének, hogy nézze el a késedelmes fizetést. Hamarosan más helyet kell keresnie a fiának, ahol maradhat, amíg ő dolgozik.

Dembe sugárzott.

– Á, jó. Mondd meg neki, hogy később lesz időm a visszavágóra, ha nem túl fáradt.

Dembe hétvégén és néha munka után is focizott a fiával. Yusra úgy gondolta, ez kedves tőle, de nem akarta túlságosan igénybe venni a férfi idejét.

– Ó, nem kell…

– De én szeretném. Tudod, a srácnak igazi tehetsége van. És kár lenne, ha nem használná ki. Majd később átjövök.

Intett és elment. A folyosó olyan keskeny volt, hogy a férfi megérintette a karját, és elmosolyodott.

Yusra hideg kezét felhevült arcára tette. Elég vicces, hogy egy kicsit szerelmes Dembébe. De nem akart semmit, főleg mert túl sok dolga volt, de azért is, hogyne tegye tönkre a barátságot a férfi és AJ között. Dembe jó választás lett volna, ha kapcsolatot akart volna.

De nem akart.

Mégpedig a Guleddel, AJ apjával való zűrös szakítás miatt. Már nem érzett iránta semmit, de akkoriban még szerette. A férfi viszont irányításmániás volt: Először a művészi munkájával volt problémája, majd amikor a lány grafikusként kezdett dolgozni egy nagyvállalatnál, kifogásolta, hogy hosszú órákat dolgozik, és üzleti úton jár a kollégáival. Egy bizonyos ponton Yusra a kedvéért felmondta szeretett állását. És mégis elváltak útjaik, amikor már túl sok lett neki, hogy Guled továbbra is irányítani akarta. A fiával viszont nem törődött.

Nem csoda, hogy Yusra elvesztette hitét a romantikus szerelemben.

Elővette a cetlit, átolvasta és felsóhajtott. Még egy hete van, hogy kifizesse a bérleti díjat erre és a múlt hónapra. Hét nap. Hogy tudja ezt ilyen rövid idő alatt megoldani?

Pánikba esett. A fia számít rá! Mély levegőt vett, és azt suttogta:

– Nyugodj meg.

Visszagyömöszölte a cetlit a táskájába, bezárta az ajtót, és elindult az irodájába. Remélhetőleg ma több sikere lesz az ügyfeleinél. Igen, egy mosoda hátsó szobájából vezette grafikai tervezői vállalkozását, de komoly munka volt. Most már csak egy kis pénzt kell keresnie vele, mert nagy szüksége van rá.

Átsétált a hőségen, felszállt egy zsúfolt buszra, majd a kanyargós utcákon keresztül az irodájába ment. A mosodában nagy volt a nyüzsgés: gyermekes anyák hajtogatták a szennyest, diákok lapozgattak a mobiltelefonjaikon. A tulajdonosnő a recepciós pultról szemlélt mindent.

Yusra üdvözlésképpen felemelte a kezét, és észrevétlenül hátra akart menni, de nem volt szerencséje. A tulajdonosnő intett neki, és megkérdezte:

– Hol a bérleti díj?

– Én öö… – Yusra mentséget keresett. – Hamarosan megkapja.

A tulajdonosnő összeszorította az ajkát. Lehet, hogy most kidobja.

És Yusra nem hibáztatta volna. Már két hónapja késett a bérleti díjjal, a cége pedig veszteséges volt. Pedig annyira szereti a grafikai tervezést! De van egy kisgyereke, akinek nem szabad éhesen lefeküdnie. Milyen anya lenne akkor?

Néhány ember lépett be a szalonba, és kizökkentette a gondolataiból. Megfordult. Öt nagyon jól öltözött férfi állt előtte, egyikük orvosi köpenyt viselt az öltönye fölött.

Utóbbi rámosolygott.

– Ön Yusra Amin?

A lány a homlokát ráncolta, és bólintott. Mit akarnak tőle ezek az emberek?

– Örülök, hogy megtaláltunk. Én a Kampalai Nemzetközi Kórház főorvosa vagyok.

Yusra meglepetten felvonta a szemöldökét. AJ születése óta nem járt a kórházban. Igen, még mindig megvan az aktája, de miért jöttek ide, a mosodába?

– Honnan tudta, hogy hol talál meg?

– A lakásánál is voltunk, de a tulajdonos azt mondta, a cége ebben az épületben van.

Yusra beleharapott az ajkába. Kicsit hunyorgott, és megjegyezte a férfiak arcát, hátha rosszat akarnak. Nagyot nyelt.

– Beszélhetnénk négyszemközt? – Az orvos mosolygott, de erőltetetten.

– Természetesen – mondta, és az irodája felé mutatott. – Jöjjön be.

Csak az orvos és az egyik öltönyös férfi követte. Több vendég amúgy sem fért volna el az aprócska irodában. Mindketten leültek a kopott íróasztala előtti régi székekre, Yusra is helyet foglalt, és legyezte magát.

– Mi ez az egész? Hívjak ügyvédet? – Idegesen felnevetett, de a férfiak nem szóltak semmit. A szíve kihagyott egy ütemet. Nyelt egyet, majd megkérdezte: – Tényleg szükségem van ügyvédre?

Mielőtt az egyik mogorva férfi bármit is mondhatott volna, valami olyan hangosan csapódott az iroda ajtajának kétszer egymás után, hogy a zsanérok nyikorogtak.

A férfiak várakozóan néztek rá. Yusra remegve felállt, és kiszólt:

– Szabad!

Egy óriási férfi lépett be. Yusra nem hitt a szemének. Szinte szégyellte magát, mert kétszer is meg kellett néznie, annyira hihetetlen volt. Hatalmas, legalább kétméteres, talán még magasabb. És rendkívül izmos. Drágának tűnő öltönye feszült a bicepszén. Az arcán dús szakáll, éjfekete haja kicsit hosszú, és zselével volt hátrafésülve. Sötét volt a bőre, ami csak még vonzóbbá tette a szemét és a szakállát.

Bárki is volt ez a férfi, elfoglalta a szobát, és nem csak fizikailag. Kimondatlan tekintély sugárzott belőle, és azonnal magára vonta mindenki figyelmét. Betöltötte az ajtónyílást, és le kellett hajolnia, hogy beléphessen az irodába.

Egy pillanatig hagyta, hogy tekintete végigvándoroljon a férfiakon, majd Yusrára nézett.

A lány megrándult… de nem a félelemtől. A teste arra az elektromosságra reagált, amely megmagyarázhatatlanul átjárta, amikor a tekintetük találkozott.

– Yusra Amin – mondta a férfi mély hangon. A többiekhez fordult: – Erre a beszélgetésre nem kerül sor Ms. Amin ügyvédje nélkül.

Bashir későn érkezett, és már nem tudta megállítani ezeket a gorillákat a kórházból. Yusra Amin még mindig úgy nézett rá, mintha bármelyik pillanatban el akarna menekülni előle.

Yusra gyakorlatilag megbámulta. Csak egy aprócska íróasztal választotta el őket egymástól, amelyet Bashir egy mozdulattal félre tudott volna tolni. De nem mozdult, ehelyett ugyanolyan gyanakodva szemlélte a nőt, mint viszont.

Igazából csak a nőnek kellene gyanakodnia, elvégre figyelmeztetés nélkül rontott be az irodájába.

Mindegy. Bashir valamiféle védekezésre számított a nőtől, arra semmiképpen sem, hogy ennyire leveszi a lábáról a látványa. Nem számított ilyen nőre. Vonzó volt, csinos, de szerény – egy kis igyekezettel talán csendes, de lenyűgöző eleganciát tudna sugározni. Ehhez azonban mást kellene viselnie, mint ezt a kopott pulóvert és kifakult farmert. A sötétkék fejkendőt is lecserélhetné olyan anyagra, mely hízeleg barna bőrszínének. Hosszú, kecses nyakán pedig csodásan mutatna az a fajta aranydísz, amely bármelyik sejk feleségét féltékennyé tenne.

Frusztráltan döbbent rá, mennyire vonzódik ehhez a nőhöz. De nem hagyja magát megzavarni ilyen spontán érzésekkel.

– Nincs sok időnk.

– Ki maga?

A kórházi emberek azonnal elhagyták az irodát, amint rájöttek, hogy ki ő, és mit akar.

– Később is bemutatkozhatunk egymásnak. Most az a legfontosabb, hogy ezek a férfiak hamarosan visszajönnek. Úgyhogy gyorsan tisztáznunk kell a dolgokat.

Yusra keresztbe fonta a karját.

– Jobb szeretném azonnal megtudni, ki maga.

Bashir rájött, hogy nem vezetne semmire, ha most nyomást gyakorolna rá. Nincs sok idejük. Ezt a nő még nem érti, mert nem tud mindent.

Hangosan beszívta a levegőt, és így felelt:

– A nevem Bashir Warsame. A fiainkat elcserélték a születésükkor.

3. FEJEZET

– Érti, amit mondtam?

Mert úgy tűnt, mintha Yusra egyáltalán nem is hallotta volna. Furcsán mozdulatlanul állt, karjait még mindig keresztbe fonta, felsőjének szövete a mellére feszült…

Bashir falat emelt az agyában, hogy ez a gondolat ne zavarja meg. Ezt most nem lehet – ez a hirtelen jött izgalom több mint helytelen.

– Fontos, hogy most hallgasson rám – mondta.

– Miért? – lehelte a nő. – Hogy még több hülyeséget beszélhessen?

A férfi hitetlenkedve felhorkant.

– Hülyeséget?

Tényleg ezt mondta? Igen, ez az elcserélt csecsemők dolog úgy hangzott, mintha egy rossz szappanoperából vették volna, de igaz volt. Most már foglalkozniuk kellett vele – akár hazugnak tartja a nő, akár nem.

Ahogy Yusra közelebb ment hozzá, a parfümjének illata megcsapta az orrát.

– Most azonnal távozzon, mielőtt elveszítem a türelmemet.

– Ya Allah – mormolta Bashir, miközben ő is lassan kezdte elveszíteni a türelmét. Egyenletes légzéssel próbálta megnyugtatni magát, és még egyszer próbálkozott. – Megértem, hogy ez sokkolja magát.

Persze hogy megértette. Már két napja tudta, és még mindig nem igazán fogta fel. Küzdött a kétségek és a remény áradata ellen, hogy ez az elcserélős rémálom tényleg csak az: rémálom. De nem az volt. Hanem a valóság.

Bashir elküldött egy magánnyomozót, hogy derítse ki Yusra címét, de elkésett. Most már a nyakában voltak a kórház emberei, és ez megnehezítette, hogy meggyőzze Yusrát, ne pereljen, és ne hozza nyilvánosságra az ügyet. Nem akarta elképzelni, mit tenne Zaire-ral, ha szenzációhajhász pletykaújságírók tolakodnának az életébe. Nem gondolta, hogy a bíróság elvenné tőle Zaire-t, de óvatosnak kellett lennie.

– Két nappal ezelőtt megkeresett egy volt ápolónő. Azt állítja, hogy a fiainkat röviddel a születésük után elcserélték.

Yusra gyanakodva rázta a fejét.

– Nem tudom, ki maga, de perverz dolog ilyet mondani egy anya arcába.

– Perverz, igen, de ez az igazság. Hadd magyarázzam el. – Az acélkék karórájára nézett, és fogcsikorgatva próbálta elnyomni a fejfájását. – Utálom ismételni magam, és nincs sok időnk.

– Hihetetlenül udvariatlan. Ha nem hagyja el azonnal az irodámat, hívom a rendőrséget.

– Megmondtam a nevemet, és megmutattam az arcom, és azok az emberek odakint is láttak. Ha tényleg bántani akarnám, akkor már megtettem volna, nem?

Egy Nadimmal folytatott beszélgetés jutott Bashir eszébe.

„Miért akar egyáltalán kapcsolatba lépni ezzel a Yusrával? Tegyen ellene jogi lépéseket, ha arra kerül a sor.”

Bashirnak erre nem volt válasza. Mert ez a fiáról is szólt. A családjáról. Óvatosan kellett eljárnia.

De valójában kíváncsi is volt. A gyerek, akit Yusra nevel, valójában az unokatestvére, Imran fia. Meg kellett győződnie arról, hogy a gyerek jó kezekben van, különben egy szemhunyásnyit sem aludna. És arról is meg kellett bizonyosodnia, hogy Yusra nem próbálja visszaszerezni a biológiai gyerekét. Zaire-t.

Azzal is tisztában volt, hogy a sajtónak kiszivárgott bármilyen információ a feje tetejére állítja a vállalatát és a magánéletét.

Ez a dolog kedvezőtlen időpontban érte. Egy több ezer alkalmazottat foglalkoztató multinacionális szállodaláncot vezetett, családos emberek függtek tőle. Nem engedhette, hogy bármi is megingassa mindezt.

Leült az egyik székre, amely nyikorgott az izomtömege alatt. Ha egyenesen Yusra Amin szemébe nézne, a nő biztos észhez térne végre.

– Az én fiam szeptember elsején lesz hároméves. És ha nem tévedek, a maga fiának is azon a napon van a születésnapja.

Yusra mozdulatlan volt, a szemei kitágultak. Kicsit megnyitotta csábos száját.

– Tévedek? – kiáltotta Bashir.

A nő lassan megrázta a fejét. Végre eljutottak a szavak a tudatáig.

Az én fiam. A maga fia.

Ezek a szavak összevissza cikáztak Yusra fejében. A világa a feje tetejére állt – talán szó szerint is, mert az iroda mintha oldalra dőlt volna, és elmosódott volna a szeme előtt.

Összehúzta a szemét.

Egy pillanattal később érintést érzett a vállán. Egy meleg, meglepően gyengéd gesztus egy ilyen nagy és durva emberhez képest. Most aggódva nézett rá.

– Víz – nyögte rekedten.

Bashir elhagyta az irodát. Végre elment! Ha Yusra nem lett volna annyira összezavarodva, ezt győzelemként ünnepelte volna. De meg kellett őriznie hidegvérét, ezért homlokát az íróasztalára támasztotta.

Az ajtó ismét kinyílt.

– Víz – mondta óriási beszélgetőpartnere, a hangja ugyanolyan nyers volt, mint az előbb. Hogy átadja neki az üveget, közelebb lépett, túl közel, egészen addig, amíg szinte össze nem értek.

Yusra bosszankodva vette el az üveget, és mohó kortyokkal ivott belőle. A fejében kissé kitisztult a köd, de a szája még mindig száraz volt.

– Kér valamit enni? – kérdezte a férfi.

Yusra a táskájában kotorászott, hogy megelőzze, és elővett egy doboz narancslevet.

Nem, ez egyszerűen nem lehet!

Megpróbálta meggyőzni magát, hogy a férfi hazudik. De nem sikerült.

Az én fiam. A maga fia. A maga fia. Az én fiam.

Ezek a szavak beleégtek az agyába. Az igazságot nehéz volt elviselni.

– Engem is megdöbbentett – mondta a férfi.

Yusra szívta a szívószálat, és csak egy pillanatra nézett Bashirra. Még nem akarta bevallani neki az érzéseit. Még mindig nem igazán értette a szavait, de bizalmatlansága és kételyei ellenére egyszerűen tudta, hogy nem hazudik. Honnan máshonnan tudná a fia születési dátumát?

– És honnan tudjam, hogy maga nem egy őrült zaklató? – Szelíden, de vádlóan hangzott. És dühösen. Jelen pillanatban csak rajta tudta levezetni a dühét.

De úgy tűnt, ez nem zavarja a férfit. Ismét helyet foglalt előtte, félrehajtotta a fejét, és összekulcsolta a kezét az ölében.

– Megértem az aggodalmát. De ha tényleg zaklató lennék, Yusra, akkor azt már tudná.

– Ó, igen? – A lány megforgatta a szemét.

A férfi mély hangja bizsergést keltett benne. Keresztbe tette a lábát, hogy elnyomja köztük a forróságot.

– Igen – dünnyögte Bashir.

A fejkendője alatt Yusra fejbőre még jobban bizsergett, izzadni kezdett. Még a sok réteg ruha alatt is kiszolgáltatottnak érezte magát a férfi tekintetének, különösen most, hogy rájött, mennyire vonzó. Az állkapcsa szögletes volt, arccsontjai kiemelkedőek, sasorra királyi külsőt kölcsönzött neki. Sötétbarna ajkai puhák voltak, hosszú, göndör szakálla lenyűgöző. Különös, hogy a szája volt az egyetlen testrésze, mely igazán puhának tűnt.

Yusra arcába forróság szállt. De amikor végre a szemébe nézett, lázas bőre azonnal lehűlt, mintha valaki jéghideg vizet öntött volna a fejére.

Mi ütött belém?

Ez az ember életbevágó híreket közölt vele, és ahelyett hogy a fia biztonsága miatt aggódna, vágy lobban benne. Miféle anya ő?

– Hogy… hogy történhetett ez meg? – hebegte.

– Az intenzív osztályon egy túlhajszolt ápolónő elcserélte őket. A hibára csak évekkel később jött rá, de nem tudott együtt élni vele. Emiatt elvesztette az állását.

– Szörnyű.

Yusra megfeledkezett a narancsléről, és olyan erősen szorította össze a kezét, hogy lé spriccelt a dobozból. Elővett egy zsebkendőt, és nem törődött a vasmarokkal, mely mintha a szíve köré zárult volna.

Bashir szerint AJ valójában nem is az ő fia. Majdnem három évig nevelte őt, és azt hitte, a húsa-vére. De ezek szerint…

Nem! Nem számít, mi történt a múltban, AJ az ő fia!

– Tegyük fel, hogy ez mind igaz. Most mit fog csinálni?

– Azok az emberek odakint éppen most akarják megvesztegetni. Hogy megvásárolják a hallgatását.

– És maga? Maga is ezt akarja? – A gyomra görcsbe rándult a feszültségtől. Remélhetőleg nem fog hányni.

A férfi széles vállai emelkedtek és süllyedtek.

– Nem akarok hazudni magának. Szeretném látni a gyereket.

– Nem vehetik el tőlem – tiltakozott gyengén Yusra.

– Tőlem se az én fiamat – mondta Bashir sötéten. – Azt hiszi, el akarom venni magától a gyereket? Nem bízik bennem, látom. Őszintén szólva a kíváncsiságom nem erősebb, mint a vágyam, hogy megvédjem a gyerekemet. – Szünetet tartott. – Tehetnénk úgy, mintha mindez meg sem történt volna. Elkerülhetnénk a költséges pereskedést.

Meg tudná ezt tenni? Képes lenne egyszerűen figyelmen kívül hagyni a tényt, hogy van még egy gyereke valahol a világban? Yusra szíve még gyorsabban vert a gondolatra.

Bashir láthatóan leolvasta arcáról a határozatlanságot, mert így szólt:

– Teszek egy javaslatot. Kérem, gondolja át.

– És aztán? – kérdezte Yusra homlokát ráncolva.

Alig hitte el, hogy a férfi csak úgy elmegy, és magára hagyja. Azt sem tudta, hogy akarja-e, hogy a férfi csak úgy elmenjen. Mert válaszokra volt szüksége.

Bashir felállt, termetéhez képest szinte elegánsan. Tekintete végigvándorolt a falakon, a szénrajzokon, akvarelleken, olajfestményeken.

– Maga művész?

– Grafikus. – Nem akart most csevegni.

Szerencsére úgy tűnt, a férfi sem.

– Nem kell azonnal döntenie.

A lány felvonta a szemöldökét.

– Miért nem tér a lényegre?

Hirtelen kopogtak az ajtón. Valószínűleg a kórháziak, akiket Bashir az előbb elijesztett.

A férfi figyelmen kívül hagyta a hangot, és átható tekintetét Yusrára szegezte.

– A kevés idő mindig tényező, amikor nagy, életet megváltoztató döntéseket kell hoznunk.

A kopogás kezdett türelmetlen lenni.

– Mindenesetre azt javaslom, forduljon ügyvédhez – folytatta nyugodtan Bashir. – Így biztosíthatja, hogy a kórház ne kényszerítse semmire. Ez pedig a névjegykártyám. – Letette az asztalra. – Ha mindezt feldolgozta, hívjon fel.

– És ha nem? – kérdezte Yusra, hogy ne menjen el.

Egy perccel ezelőtt még mélységesen megkönnyebbült volna, ha a férfi eltűnik. De most túlságosan is össze volt zavarodva, már azt se tudta, mit akar, vagy hogyan kellene viselkednie.

A férfi újabb pillantást vetett rá hatalmas válla fölött, arca kifejezéstelen volt, de a szeme hihetetlenül vonzó.

– Az szóba sem jöhet – mondta olyan magabiztosan, hogy az már-már arroganciának tűnt a lány számára.

És Yusra nem tudta visszatartani. Ott maradt, és egyedül kellett feldolgoznia mindazt, amit az imént megtudott.

4. FEJEZET

A Bashirral kapcsolatos fenntartásai ellenére Yusra úgy döntött, nem áll szóba azokkal az emberekkel a kórházból, akik meg akarják vásárolni a hallgatását. És felvette a kapcsolatot egy ügyvéddel. A szomszédja, Dembe segített neki. Szerencsére bátyja ügyvédként dolgozott, így össze tudta hozni őt egy kollégával, aki jártas volt a családjogban.

Minden gyorsan történt. A Bashirral való találkozás után néhány órával az ügyvéd megígérte Yusrának, hogy ingyenesen képviseli, és azt tanácsolta neki, hogy ne írja alá a kórház titoktartási megállapodását.

Bashirral nem beszélt többet, mert az ügyvédek mindent elintéztek. Amennyire tudta, Bashir és a jogi tanácsadói négy nap után nagylelkű ajánlatot tettek – olyannyira nagylelkűt, hogy Yusra egészen addig kételkedett benne, amíg az ügyvédje el nem magyarázta neki az egészet közérthetően. Bashir kötelezettséget akar vállalni, hogy AJ-t anyagilag támogatja egy vagyonkezelői alap formájában. Természetesen alá kellene írnia egy titoktartási nyilatkozatot, amely kötelezi, hogy soha ne beszéljen nyilvánosan az elcserélt babákról. Ez pedig azt jelentené, hogy soha nem találkozhatna a biológiai fiával.

És még a nevét sem tudom…

Nem vehette félvállról ezt a döntést, mert az egész további életére kihatással lesz. Vajon el tudja-e egyszerűen felejteni, hogy van még egy gyerek, aki a rokona?

Talán ezért kérte, hogy újra találkozhasson Bashirral. Beszélni akart vele erről.

A férfi beleegyezett, hogy a jachtján fogadja, de az ügyvédek nélkül. Yusra vonakodva beleegyezett, de aggódott, hogy akkor Bashir lesz fölényben. Ez igazságtalan volt, de nem volt más választása.

Egy luxuslimuzin felvette lepukkant lakásánál, és a kampalai közlekedési káoszon keresztül az entebbei nemzetközi repülőtérre vitte. Ott egy jól őrzött csarnokban már várta egy magángép. Ekkorra megbánta a döntését, de most már késő volt.

Ösztönösen természetesen magával vitte AJ-t. Soha nem hagyta volna egyedül. Szüksége volt a vigaszra, amit a jelenléte adott neki. A félelem, hogy elvehetik tőle, mélyen mardosta, és nem tudta lerázni. De lehet-e hibáztatni azért, hogy ennyire védelmezi? Amíg a közelében van, addig nem veszítheti el.

És vele ellentétben AJ nagyon élvezte a repülést a magángéppel.

Yusra megígérte neki, hogy elviszi egy kis túrára Bashir jachtjára – még nem kérte Bashir engedélyét, de most ez volt a legkisebb gondja.

Alig két óra alatt megérkeztek a kenyai Mombasa repülőterére. Ott ismét limuzinba szálltak. Az óceán mellett haladtak, amelynek mélykék vize a horizontig ért. Ez Yusrát szomáliai otthonára emlékeztette, amelyet tanulmányai és munkája miatt hagyott el. Amikor a családjával élt, a homokos tengerpart és a tenger csak rövid távolságra volt az otthonától. Oly sok estét töltött ott a barátaival és a családjával. Nem is tudta, mennyire hiányzik neki…

Eddig.

Melankóliája eloszlott, amikor egy hatalmas jacht került a látómezejébe. Azonnal tudta, hogy Bashiré. És nem csak ő vette észre ezt a szörnyeteget, mellette AJ is felkiáltott:

– Nézd, anya! Hajó!

– Igen, drágám – mondta Yusra, és a szíve gyorsabban vert.

Fia izgatottsága ragadós volt. Mennyi újdonság! Utazás luxuslimuzinnal és magánrepülővel. Az Indiai-óceán látványa annyi év után. Nem csoda, hogy annyira lenyűgözte az egész. Egyikük sem volt még soha jachton, nemhogy ilyen hatalmason.

– Nagy hajó! – mondta AJ, amikor kiszálltak.

És igen, a jacht tényleg nagy volt. De Yusra figyelmét a magas férfi keltette fel a mólónál. Kiszáradt a szája, teste megmerevedett, a gyomra szaltót vetett. Még soha nem bizsergett így a hasa. Nem tudta, mit jelent, hogy Bashir ilyen reakciót vált ki belőle, de valószínűleg az a legjobb, ha nem enged ennek a veszélyes kísértésnek.

Bashir nem volt egyedül. Két másik, ugyancsak magas és széles vállú férfi állt mellette, de úgy tűnt, ők is eltörpülnek mellette.

– Yusra. – Rövid biccentéssel és átható pillantással üdvözölte.

– Bashir – válaszolta a lány.

Érezte magán a sok szemet rajta, és AJ határozottan megragadta a karját. Yusra felemelte. Aztán ismét eszébe jutott, hogy ez nem nyaralás.

Átment a mólón Bashirral a nyomában, miközben AJ a karjában ficánkolt, és vissza akart menni a partra. Óvatosan letette a tíkfa padlóra, megfogta a kezét, és megcsodálta a pazar kilátást Bashir nagy, drága jachtjáról.

– Ő a…? – kezdte Bashir.

Szokatlan volt tétovázást látni a tekintetében. Ez volt az első alkalom, hogy Yusra bármilyen érzelmet felismert az arcán.

– A fiam, igen.

Egy idősebb nő közeledett feléjük, nem egyedül: egy kisfiút hozott a karjában. Egy göndör, fekete hajú kisfiút, akinek ugyanolyan színű volt a bőre, mint Yusrának.

A lánynak nem volt szüksége további megerősítésre. Tudta, ki az. A szeme megtelt könnyel.

Azért hozta magával AJ-t, mert nem akarta felügyelet nélkül hagyni. De ez csak a fél igazság volt, ahogy most rájött. Mert most, hogy látta Bashir fiát, rájött valamire: a férfi azt akarta, hogy találkozzon a fiával. És Yusra is azt akarta, hogy AJ találkozzon Bashirral.

Bashir észrevette a meglepetést Yusra arcán. Először sötétbarna szemei tágultak ki, aztán a légzése gyorsult fel. Hirtelen forrón azt kívánta, bárcsak így nézne őrá…

A lány a fiára szegezte a tekintetét, és remegve kérdezte:

– Hogy hívják?

– Zaire. Azt jelenti, hogy „a folyó, amely minden folyót elnyel”.

Nem tudta, miért mondja ezt el a lánynak. Azt sem értette, mit jelent, hogy a lány nem tör ki nevetésben.

Nem, nem nevetett, csak értetlenül pislogott, és azt motyogta:

– Szép név. – Yusra megsimogatta fia göndör haját, és azt mondta: – Ő Abdul Jabir. Röviden AJ.

– Ez is erős név – mondta Bashir.

A gyerek felnézett rá. Egyik kezében egy játék hajót tartott, a másikkal az anyjába kapaszkodott. Közben Zaire félénken Alcina mellé bújt, miközben a nő lassan közeledett vele AJ felé. Úgy tűnt, egyik gyerek sem áll készen arra, hogy új arcokkal találkozzon.

Bashir nem is számított másra. Nemcsak a gyerekek feszengtek a helyzet miatt, Yusra is tétovázott. Mereven állt ott, és idegesnek tűnt, mert valószínűleg azt hitte, nem bízhat benne. És a férfi meg tudta érteni: elvégre az ő jachtján vannak, több pénze van, mint neki, és több hatalma. Vajon azon gondolkodik, hogy ki van-e szolgáltatva neki?

Zaire mindennél fontosabb volt Bashir számára, mindent feladott volna, hogy megtartsa. De ez a másik gyerek… Ő Imran fia, akit talán soha nem ismert volna meg, ha az az ápolónő nem gyónja meg a bűnét.

És most úgy érezte, mindkét fiút akarja.

De AJ-t soha nem venné el az anyjától. Yusra ezt nem érdemli meg. Lehet, hogy szegény, de törődik a gyerekkel, és keményen dolgozik. Nyilván ő is mindent feláldozna AJ-ért. És Bashir soha nem tenné tönkre ezt a családot csak azért, hogy érvényt szerezzen az akaratának.

A fogát csikorgatta. Micsoda helyzet! Egy problémát azonban máris meg tud oldani: megtöri ezt a kínos csendet.

– Akkor átveszem – mondta Alcinának, mire a nő átadta neki Zaire-t, és elsétált.

Zaire belekapaszkodott, és lopott pillantásokat vetett a látogatókra. Félelme küzdött a kíváncsiságával.

– Tudom, hogy szokatlan körülmények között találkozunk, de előbb szeretném körbevezetni. – Semmiképpen sem akarta kényszeríteni a lányt semmire. Meg kell értenie, hogy nem olyan tehetetlen, mint ahogy eddig gondolta.

Yusra a karjába vette a fiát.

– AJ úgyis körbe akar nézni.

Bashir nem is remélhetett volna jobb választ.

– Akkor kezdjük el.

– De utána beszélgetünk, jó?

– Természetesen – ígérte Bashir, és elindult.

Mindent megmutatott a fedélzeten és a kabinok között, és egy kicsit dicsekedett a gazdagságával: egy kis sportpálya, egy golfpálya, egy végtelenített medence vízeséssel, wellnessközpont, két mozi – egy bent és egy kint –, belső kert és helikopterleszálló.

Zaire és AJ kezdett nyugtalanná válni. A nyűgös gyerekeket le kellett foglalni, ezért Bashir befejezte a túrát, és elvitte őket Zaire játszószobájába.

Yusra tátott szájjal állt.

– Hogy lehetséges ez? – zihálta hitetlenkedve.

Bashir megpróbálta a helyébe képzelni magát. Igen, egy egész játszótér egy jachton – ez tényleg a jólét jele.

AJ elszakadt az anyjától, kézen fogta, és előrebattyogott. Zaire lelkesen mutogatott a hinta felé, és addig nyafogott, amíg Bashir fel nem vette, és oda nem vitte.

A félénkség, melyet a két fiú mutatott, hirtelen elmúlt. Néhány perc múlva már mindketten izgatottan visítottak és nevettek. Yusra AJ mellett állt a mászókánál, míg Zaire egy színes csövön keresztül kúszott AJ-hez Bashir felügyelete alatt. Bashir nem tudta, mikor vette le a zakóját, tűrte fel az ingujját és lazította meg a nyakkendőjét, de így sokkal könnyebben futott a fia után.

És amikor rájött, mennyire normálisnak tűnhet ez az egész, mennyire úgy néznek ki, mint egy igazi család, felfogta, milyen nehéz lesz.

Mintha olvasna a gondolataiban, Yusra ránézett. Nyilvánvalóan ő is tudta, hogy a döntés minden lesz, csak nem könnyű.

Bashir nem gondolta volna, hogy ilyen sokáig fog tartani, míg végre egyedül beszélhet Yusrával.

Egy bizonyos ponton AJ és Zaire annyira elfáradt, hogy lefeküdtek, és azonnal elaludtak. A két fiú gyorsan összebarátkozott, és ez Bashirnak szúrást okozott. Bárcsak közte és Yusra között is ilyen gyorsan létrejönne a bizalom.

Bekísérte különleges vendégét a három szalon közül a legnagyobba.

Yusra le volt nyűgözve, és egy pillanatra megállt.

– Ez egyszerűen gyönyörű.

Bashir elment innivalóért, és elrejtette a mosolyát. Kivett két üveggel a hűtőszekrényből, és odavitte Yusra elé, aki a kilátást csodálta a sok ablak egyikén keresztül. A lány elvette a csillogó kristálypalackot, és gyanakodva nézett rá.

– Víz – mondta Bashir.

– És miért szépek itt még a vizespalackok is?

Bashir nevetett. Mikor is nevetett utoljára?

A napfény Yusra arcára esett, és kiemelte a szemét. Bashirnak azonban leginkább az alsó ajka tetszett, melyet nyugtalanságában finoman harapdált. Vagy talán aggodalmában? Miért bűvöli el ennyire? Vigyáznia kellene ezzel.

Belekortyolt a jéghideg vízbe, hogy összeszedje magát. Mert a következő beszélgetés sokat követel tőle.

Yusra is ivott egy kortyot, megnyalta az ajkát, és azt mondta:

– Ízre drágának tűnik.

Bashir feszülten elmosolyodott, és bólintott.

– A fiaink elég jól kijönnek egymással. Zaire-nak nem túl gyakran vannak játszótársai, így nem voltam biztos benne, mennyire fog működni. Úgy tűnik, AJ megszokta az ilyet.

– Óvodába jár. Néha. – Az utolsó szóra kissé megemelkedett a hangja. – Nem valami olcsó.

– El tudom képzelni. Főleg ha a lehető legjobb ellátást szeretné a gyerekének.

– De tulajdonképpen másról akartunk beszélni, nem?

– De. Csak előbb szeretném tudni, hogy miért akart… miért akartál újra látni.

Amikor az irodájában találkoztak, nagy elvárás nélkül adta oda neki a névjegykártyáját. Azt hitte, soha többé nem fognak találkozni.

És ha őszinte volt magához, jobban örült volna, ha a lány egyszerűen eltűnik az életéből. De felhívta, találkozót kért. És ő nem tudta visszautasítani.

– Meg akartam köszönni. Nem számítottam az anyagi támogatásodra. – Ismét az ajkába harapott, és az üvegét az asztalra tette. – De nem fogadom el a pénzt, ha meg akarsz vesztegetni vele.

– Nem akarlak. De megértem, miért gondolod ezt.

Most nem tudott Imranról beszélni neki, arról, hogy miatta érzi kötelességének, hogy mindent megtegyen AJ-ért. Még nem. És talán soha nem is tudja ezt elárulni a lánynak.

– Csak hogy tisztázzuk: a vagyonkezelői alapnak és a titoktartási megállapodásnak semmi köze egymáshoz – tette hozzá.

Yusra leült vele szemben a karosszékbe.

A feszültség mintha mindkettőjüktől elvette volna a levegőt.

Bashir úgy gondolta, jobb lenne lassan haladni a dolgokkal, de minél tovább habozott, annál idegesebb lett. Elég sokáig volt tekintettel a lányra, és minél tovább tart ez a dolog, annál kevésbé tud ura maradni a helyzetnek.

– Megköszönhetted volna telefonon. És miért hoztad magaddal AJ-t?

– Nem akartam egyedül hagyni. – Yusra a homlokát ráncolta. – De én is kérdezhetném ugyanezt. Nem számítottam rá, hogy találkozom Zaire-ral.

– Azt akartam, hogy találkozzon a biológiai anyjával. Mert talán nem lett volna más lehetőség.

Yusra nyugtalanná vált, és ökölbe szorította a kezét. Bashir ránézett. Ma is szerényen volt öltözve, de szépsége annál ragyogóbb volt. Szinte lefegyverző.

– Azt mondtuk az irodádban, hogy figyelmen kívül is hagyhatjuk az egészet – mondta a férfi. – Még mindig meg tudnád tenni?

– Nehezebb lenne, mert most már ismerem Zaire-t.

– Én is így vagyok ezzel.

Yusra lehajtotta a fejét, és keserűen elmosolyodott.

Hallgattak egy darabig, aztán Bashir egyszer csak így szólt:

– Mi lenne, ha ez a látogatás soha nem érne véget?

– Hogy érted ezt?

Bashir erre gondolt, mióta AJ és Zaire olyan gondtalanul játszottak együtt. Yusra néhányszor vágyakozva nézett Zaire-ra, anyai szeretettel a szemében. De hát végül is az ő fia. AJ pedig Bashir családjához tartozik.

A terve így már nem is tűnt olyan vadnak.

– Mi lenne, ha AJ és Zaire is részt venne az életünkben?

– De hogyan? – bukott ki Yusrából.

– Tudom, hogy kissé szokatlanul fog hangzani… de így nem kell aggódnunk, hogy soha többé nem látjuk egymást vagy a gyerekeket.

– Na mondd.

Yusra tehát kész meghallgatni a tervét. Amely még hajmeresztőbbnek hangzott, amikor hangosan kimondta:

– Házasság. Ha összeházasodnánk, mindkét gyerek velünk maradhatna, nem kellene lemondanunk egyikről se.

5. FEJEZET

– Házasság? – ismételte meg lassan Yusra. Bizonyára félreértette.

Lehetetlen, hogy Bashir ilyet javasolt.

Talán egyszerűen eluralkodott rajta a remény. Nem akarja hátrahagyni Zaire-t, és nyilván Bashir sem akarja AJ-t csak úgy kitörölni az életéből, így persze egy őrült pillanatra elhitte, hogy Bashir megtalálta a megoldást.

– Yusra. Komolyan mondom.

– Ez nem lehet – suttogta a lány. Szerencsére egyenesen ült, mert úgy tűnt, hogy a világa darabokra hullik. – Csak viccelsz. Ugye? A házasság nagyon komoly dolog. Életre szóló elkötelezettség – tette hozzá, és álszentnek érezte magát, mert az első házassága nem tartott sokáig.

– Soha nem viccelődnék olyasmivel, ami olyan nagy bizalmat igényel, mint a házasság – mondta ingerülten Bashir. – A házasság lehetővé tenné, hogy együtt éljünk a gyerekekkel. És ezzel leszerelhetnénk a kórházi embereket. Elvégre azt akarják, hogy egyszerűen újra visszacseréljük a gyerekeinket.

Yusra tudta ezt, az ügyvédje ugyanezt mondta neki. Ezért félt annyira attól, hogy elveszíti AJ-t. Ismét ökölbe szorította a kezét.

– Jó, de miért gondolod, hogy ez az egyetlen lehetőség? Megoszthatnánk a felügyeleti jogot is.

– Lehet, hogy nem látszik, de én hagyománytisztelő ember vagyok.

– De a házasságok zűrösek. A párok nagyon sok mindent átgondolnak, mielőtt egyáltalán fontolóra vennék.

– Akkor megbeszéljük azokat a dolgokat, amiket meg kell, és megkötjük a házassági szerződést. De ha nem értesz egyet…

Bashir elhallgatott. Nyilvánvalóan nem akarja kényszeríteni. Ez egy kicsit megnyugtatta a lányt, de annyira nem, hogy egyszerűen beleegyezzen.

– Alaposan át kell gondolnom.

– Rendben. De kérlek, siess, mert hamarosan meg kell oldanunk ezt a problémát.

Yusra érezte, hogy többről van szó, mint a férfi vágyáról, hogy minél több időt töltsön a két fiúval. Ez a dolog az elcserélt babákkal a feje tetejére állította a világukat. És csak akkor éreznek mindent újra normálisnak, ha közösen hoznak egy döntést.

Két nappal később, amikor Yusra visszatért apró lakásába, végre döntött.

Beleegyezett a házasságba.

Hosszasan gondolkodott rajta, és alig aludt. Csukott szemmel mindig Bashir kemény tekintetét, sötét szakállát és csábító ajkait látta.

A nap folyamán minden alkalommal, amikor AJ-re nézett, Zaire jutott eszébe. A gyerek most már gyakrabban volt otthon, mert nem tudta tovább fizetni az óvodát. Így kénytelen volt otthonról dolgozni, és AJ-t magával vinni az ügyféltalálkozókra. Ez nem mehetett így örökké, mert AJ-nek hiányoztak a barátai, és állandóan kérdésekkel bombázta Zaire-ról és Bashirról. Látják még egyszer a nagy hajót? Mikor játszhat újra Zaire-ral? Mikor fogja Zaire meglátogatni?

Yusra nem számított arra, hogy a két fiú ilyen gyorsan összebarátkozik. Hiányoztak egymásnak, és Bashir javaslata biztosítaná, hogy családként élhessenek együtt. Így az ötlet egyre reálisabbnak tűnt a számára, részben azért is, mert Bashir anyagi támogatást ígért neki.