RAVEN KENNEDY

GLOW

Ragyogás

A mű eredeti címe: The Plated Prisoners series Book4, Glow

Fordította: Alföldi Zsófia

Copyright © Raven Kennedy, 2022

Hungarian Translation © Alföldi Zsófia, 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804955

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A könyvről

Fontos figyelmeztetés: A történet a képzelet szüleménye.
A nevek, szereplők, helyszínek és események csupán a szerző fantáziájában léteznek. Bármely hasonlóság valós eseményekkel, élő vagy elhunyt személyekkel csupán a véletlen műve.

A könyvben előfordulnak nyíltan szókimondó leírások és sötét tartalmak, melyek egyeseknél szorongást vagy zaklatottságot idézhetnek elő. Jellemző a szexuális tartalmak, az erőszak, a halál, a fizikai és érzelmi bántalmazás, a múltbéli traumák, a fizikai és érzelmi befolyásolásból való kilábalás folyamatának nyílt ábrázolása. Tizennyolc év alattiaknak nem ajánlott. Ez a könyv a sorozat negyedik kötete.

Azoknak, akik bár megbotlottak,
két lábbal állnak a földön.

1. FEJEZET

KAILA KIRÁLYNŐ

Sikolyok töltötték be a levegőt.

A Ranhold-kastély előtt az udvar olyan, mint egy sodródó emberekkel teli tengerpart. Kiáradnak, áramlanak, tajtékos kiáltások közepette hullámzik a sekélyes csőcselék.

Mögöttem a ranholdi őrség kétségbeesetten, félőrült megjegyzések kíséretében próbálja kilökdösni a kapun az alattvalókat, de alig képesek átvágni a káoszon. Az emberek fele vissza akar menni, hogy lássák, mi történik, a másik fele az életét menti.

Manu és az én testőreim épphogy kijutnak. Hangosan kalapál a szívem, kapkodom a levegőt, eluralkodik rajtam az izgatottság. Zaklatottnak és kiszolgáltatottnak érzem magam, akár egy sarokba szorított állat. Mint aki a hó fogságába esett és nem tud mozdulni. Ám a kastélyból áradó hangok dermesztenek igazán mozdulatlanságba. Fröcskölés. Csöpögés. Csengés-bongás. Törés-zúzás. További sikoltások.

A folyékony arany hirtelen kiárad a főkapukon, és újabb éles kiáltások hangzanak fel. Mindenki meghátrál, páni félelemmel teli, ziháló alakok próbálnak lökdösődve távolabb kerülni.

Manu és Keon a Ranhold-kastéllyal szemben, előttem áll, védelmező mozdulattal tolnak engem hátra, és körbevesznek a testőreim. Nem minden gárdistámnak sikerült kijutnia, de nem akarok körülnézni, hogy megtudjam, hányat veszítettem el.

Az ajtórések aranyat okádnak, mely a kastély falai körül örvénylik, és végigömlik a főlépcsőn. Akár egy kinyújtott kéz, majdnem elkap valakit, de egy őrnek sikerül az utolsó pillanatban félrerántania.

A sikertelenség után úgy loccsan a földre a folyékony fém, mint egy sértődött gyermek ökle, és szétfröccsen. Az arany a kövezetet megrongálva márványos erezetként fut végig a hóborította lépcsőn. Kifolyik az ablakpárkányokon, beszennyezi az üveget és átbújik a kereteken.

Körülvesz minket a kastély lámpásokkal kivilágított, külső fala, és bár a védelmünk lenne a célja, most mindenkit csapdába zár. Épp javasolni akarom a bátyámnak, hogy menjünk innen, mert ha tovább ömlik az arany, akkor csapdába esünk a tömegben, de az odabentről felhangzó újabb csattanás félbeszakít.

Vadul ide-oda jár a tekintetem a bátyám és Keon között, tudni szeretném, mi ment még tönkre odabent, ki halt még meg. De mintha az utolsó hang a végét jelentette volna, a főfalat ostromló arany hirtelen nem villódzik, nem fodrozódik tovább.

Megkeményedik, és a kastély hirtelen csöndbe borul.

A tömeg sikoltozása is elnémul, mindenki visszafojtott lélegzettel figyeli, vajon tényleg vége-e. Nem tudom, mennyi ideig állunk feszülten figyelve és fülelve, de már nem fröccsen több arany a szürke, deres kőfalakra, és bár a fáklyák továbbra is égnek, mintha minden sötétebb lenne. Hidegebb.

A mozgás a hangokkal együtt megszűnt, helyette viszont más dolgok kelnek életre. Remegni kezdek, a fejemben zajos gondolatok örvénylenek.

Mi a jó ég történt?

A cipőm átázott a hóban, libabőrös vagyok a szörnyen hideg éjszakai levegőtől. Nem gondoltam, hogy idekint leszek ebben a ruhában. Hisz a bálteremben kéne lennem.
Az eljegyzésem bejelentését kellene ünnepelnem, és azt kéne terveznem, hogyan terjesszem ki a hatalmamat a Hatodik Királyságra.

Legalábbis melegebb helyen kéne lennem.

Lenézek, észreveszem, hogy összevissza csillogó foltokban arany fröccsent sötétkék ruhámra. Nem merem megérinteni. Azok után, aminek tanúja voltam a bálteremben.

– Megállt? – kérdezem.

Igencsak leegyszerűsített kérdés az odabent történtek után. Megállt – ez. A megvadult, haragosan feltámadt arany. Tudom, hosszú ideig kísért majd a mai éjszaka emléke, és újra meg újra fel fogom idézni.

Nem tudom többé kitörölni az agyamból az erőszakos precizitással mozgó aranyat. A képet, ahogyan lefolyt a falakról. Ahogyan összegyűlt a földön. Ahogyan fröccsent, támadott és pusztított.

– Megállt? – kérdezem újra, és a hangom metszőbb, mint valaha.

Még soha nem jártam ilyen közel halálos veszedelemhez, és ezt a testem is tudja. A pulzusom még mindig szaporán dobol a fülemben.

Nem tudom abbahagyni a reszketést.

– Azt hiszem – mondja végül Manu, és megfordul.

A férje továbbra is a kastélyt nézi, mintha nem merné levenni róla a szemét. Mintha tartana tőle, hogy a megolvadt fém újra életre kel és erőszakos támadásba lendül.

– A rohadt életbe! – mormogja az orra alatt.

Mintha elmotyogott átkozódása kihúzná a dugót a bezárt tömeget tartalmazó palackból, izgatott hangok árasztják el az udvart. A varázserőm automatikusan figyelni kezd, és hozzám irányítja a szavakat. Mágikus képességem elfogja és az agyamhoz továbbítja, amit beszélnek.

„Mi történt?”

„Ez Midasz király arany érintése.”

„A herceg halott.”

„Vajon Midasz szándékosan csinálta?”

„De mi történt?”

A szájukból a fülembe röppennek a szavak, és úgy gyűlnek össze, mint egy pókháló szálai, hogy összefonjam. Hamarosan már varázserőre sincs szükségem, hogy meghalljam őket, mert a tömeg féktelen kiáltozása elég hangosan követeli a válaszokat.

– A mindenségit! – sziszeg Manu, és felém fordul. – Talán azt kellene…

– Én tudom, mi történt! – kiált fel hirtelen valaki.

Minden tekintet a nőre szegeződik, és ő tétován előrelép. Reszkető kézzel mutat az ajtókra, melyek alatt arany szivárog, akár egy nyílt sebből.

– Ezt nem Midasz király tette! – fröcsög, hosszú, fekete haja a hátára omlik, a ruhája mintha részben leolvadt volna róla. –
Az arannyá változtatott kedvence csinálta. Ellopta a varázserejét!

Meglepetten hátrahőkölök, összezavarnak a szavai.

– Ki az? – mormogja Manu.

– Miről beszélsz, fehérnép? – tolakszik előre egy férfi a tömegből.

A nő kihúzza magát, és büszke tekintetét végighordozza a tömegen.

– Midasz király egyik ágyasa vagyok, és én mondom nektek, hogy ennek az egésznek Auren az oka. Ő csinálta! Az aranyozott ringyó ellopta a király varázserejét, amikor Midasz bearanyozta, és kiókumlálta, hogyan fordíthatja a saját hasznára. Hazudott neki, most pedig megtámadta. A saját szememmel láttam, mielőtt kirohantam!

A döbbenet úgy szeli át a tömeget, akár az evező a hullámverést.

– Mi a franc? – sziszeg az orra alatt Manu, és felém fordul.

A nő a hasára teszi a kezét, és ekkor eszembe jut, ki ő.

Mist. A királyi kanca, akit Midasz teherbe ejtett.

Felfogom a szavait, de először tagadólag rázom a fejem, mégis igaznak kell lennie, hiszen amit a bálteremben láttam… Olyan volt, mintha Midasz egyáltalán nem tudott volna uralkodni az arany fölött, mintha valaki más csinálta volna…

Hogyhogy nem jöttem rá korábban erre a titokra?

– Nézzétek! – kiált fel valaki. – Griffmadarak! Valaki griffmadáron repül!

– Ez ő! Az aranyozott gyilkos!

A beszélő felé kapom a fejem, és arra nézek, amerre mutat. Egyetlen röpke pillanatra még látom, aztán elnyeli az éjszaka sötétje. Tollak és karmok villannak fel, majd eltűnnek a felhők között.

Dögvész király volt az Lady Aurennel?

– Én megmondtam! – kiáltja Mist. – Ő egy gonosztevő. Egy csaló. Elcsábította Midaszt, elvette a varázserejét, és most ugyanezt fogja tenni Dögvész királlyal is!

Felerősödik a hangok hulláma, és pár pillanat múlva megállíthatatlanul árad a szóbeszéd: Hogy a pokolba nézhettem el ilyesmit? Hogy létezik, hogy nem tudtam róla?

– Te remegsz – zökkent ki a fivérem a gondolatmenetből. Átnéz a vállam fölött. – A királynőtök fázik. Keressetek neki valamit!

Csoszogást hallok, és valaki nehéz köpönyeget borít a vállamra.

– Parancsoljon, Kaila királynő!

Megragadom a köpönyeg széleit és szorosan összehúzom magamon, de nem űzi el a hideget, mert a fagy beszivárgott a csontjaimba. Vissza kell térnem a Harmadik Királyságba, ahol fényes nappal a tengerparton sétálhatok, akkor talán újra átmelegszem, miután olyan soká itt ragadtam.

Csakhogy egyelőre nem mehetek haza. Hiszen minden kicsúszik a kezem közül, amiért olyan keményen dolgoztam. Magamon érzem a tömeg várakozó tekintetét, tudni akarják, mit teszek most.

– Manu, keress valakit, aki igazolja, hogy Ravinger Lady Auren társaságában repült el!

A fivérem egy bólintással veszi tudomásul a parancsomat, eltűnik a szemem elől, és már hallom is, hogy parancsokat osztogat. Körülnézek az udvaron, és észreveszem, hogy kizárólag ranholdi testőrök gyülekeznek idekint. Midasz egyetlen gárdistáját sem látom. Sehol egy aranyozott páncél.

– Keon – szólítom, és máris felém fordul. – Küldj be néhány ranholdi testőrt, erősítsék meg, hogy elmúlt a veszély! Keressék meg Midaszt, és nézzék meg, szüksége van-e segítségre!

Keon bólint, majd rámutat az Ötödik néhány testőrére, akik a hóra fröccsent aranyat állják körül, és óvatosan rugdalják a megszilárduló pocsolyát.

Tovább bámulom a kastélyt, közben feltámad a szél, ónos eső szemerkél, mintha nem lenne már így is elég nyomorúságos a helyzet idekint.

Három ranholdi katona válik ki a többiek közül, eltökélt arccal a betört kapu felé tartanak. Az első felemelt kézzel megállítja a többieket, letérdel a kiáradt arany első kifröccsent foltjánál, amely mozdulatlanul terül szét a lépcsőn. Megnyomkodja az ujjával, és amikor semmi nem történik, újra feláll, és bólint a többiek felé. Együtt mennek fel az ajtóhoz, a bakancsuk csattog a megszilárdult aranyon, mielőtt eltűnnek odabent.

Várunk.

Az udvaron összegyűlt sokaság újra elcsendesedik, az aggodalom eldugaszolja a torkukat.

Vívódó gondolataim ellenére a kastély homlokzata elé sétálok, nyugalmat és erőt sugározva a tömeg felé fordulok. A hercegük meghalt. Dögvész elrepült, és Midasz nincs itt, így én vagyok az egyetlen, akire hallgathatnak, és fontos, hogy éljek a lehetőséggel. Most meg kell mutatnom magam.

– Ne féljetek! – jelentem ki. – Elmúlt a veszély, és kiderítem, igaz-e ez az állítás.

A tömeg felmorajlik, és a képességem segítségével összegyűjtöm az elsuttogott megkönnyebbülést, az irántam érzett csodálatot és tiszteletet.

– Bravó, húgom! – leheli Manu az orra alatt.

Újra megjelenik az egyik testőr, és jelzek Keonnak, hogy menjen, hallgassa meg a jelentését. A sógorom odalép, majd sztoikus arccal bocsátja el a katonát. A tömeget fürkészi tekintetem, és varázserőm összecsipegeti a motyogásukat.

Amikor Keon odajön, abbahagyom a hallgatózást.

– Nos? – kérdezi Manu idegesen.

– Úgy tűnik, az arany megállt és megszilárdult – közli higgadtan, halkan Keon.

– És Midasz? – sürgetem.

Rám szegezi barna szemét.

– Azt hiszik, hogy meghalt.

A döbbenettől elakad a lélegzetem. Nem kapok levegőt, a fejemben kavarognak a szavai, és befonják a koponyámat.

Halott.

Összepréselem az ajkam, szinte átfúrom a kastély homlokzatát a tekintetemmel. Az a sok kemény munka… a rengeteg intrikára fordított idő, és most tessék.

A halott Midasz király semmit sem tehet értem.

Azért jöttem ide, hogy üzletet kössek, és egy befolyásolható herceg meg egy gazdag király segítségével elérjem a saját céljaimat. A dolgok az előnyükre változtak. Volt egy tervem. Én akartam lenni a történelem első uralkodója, aki házasság útján egyesít két királyságot, és közben ráteszi a kezét egy harmadikra.

Mert a hatalom minden, és bár nem rendelkezem olyan fizikai varázserővel, mint az arany érintés vagy a rothasztás, de vannak szavaim, és egy királynő sokra mehet az emberek titkaival teli pókhálóval.

A trónra jutásom óta folyamatosan azon dolgoztam, hogy a nép ugyanolyan hatalmi fenyegetésként tekintsen rám, mint a többi uralkodóra. Ezt még inkább megszilárdítottam volna a szövetségekkel. És most összeomlott minden.

Lady Auren miatt. Mintha egy kedvenc királyi kanca szabná meg a feltételeket.

Düh és félelem csap össze bennem, de nem mutatom. Hisz oly sokan figyelnek. Befolyásos asszonyként nem engedhetem meg magamnak, hogy az emberek lássák az érzéseimet, mert csak ellenem fordítanák.

– Látni akarom.

Mielőtt megállíthatnának, nagy léptekkel a kastély felé indulok, a lábujjaim megdermedtek, egyre jobban átitatja selyemcipellőmet a hó.

– Húgom – szól utánam Manu, de nem állok meg. Sietős lépteket hallok, ő és Keon épp a lépcső előtt ér utol.

– Legalább hadd menjek előre! – ajánlja Keon, és váratlanul elém vág.

– Légy óvatos! – figyelmezteti Manu.

Keon kurtán biccent, felmegy a lépcsőn, én pedig utána.

– Kaila – sziszegi mellettem Manu. – Most szilárd, de nem biztos, hogy így is marad. Nem tudjuk, mennyire ingatag.

– Megszilárdult – mondom, és a cipőmet hozzádörzsölöm a sima aranyhoz, aztán fellépek a legfelső lépcsőfokra. Az ajtók úgy lógnak a sarkaikból, mint egy kiütött, ferdén álló fog.

– Korábban is szilárd volt – ellenkezik Manu. – És nézd csak, mi történt!

Pontosan az a szándékom, hogy megnézzem, mi történt.

Felsóhajt, miközben belépek az ajtón, de odabent lelassulnak a lépteim. A fali gyertyatartók szeszélyesen pislákolnak, mintha idegesen próbálnák összeszedni magukat a támadás után.

Az előszoba visszhangzik a cipőinktől, miközben Manuval együtt megteszem a pár lépést a bálteremig Keon nyomában.

Az ajtón belépve mind a hárman megtorpanunk.

Pislogok a helyiségben uralkodó sötétben. Hunyorgok a sötéttől és az odabent árnyékos figyelmeztetésként ragyogó aranytól. Korábban az egész teret nappali fénybe borították a csillárok és a fali gyertyatartók. De most minden csupa árnyék. Csupán a sarkokban még mindig izzó vaskályhák bocsátanak ki fényt magukból. Csak most váltak észrevehetővé az üres bálteremben. A helyiség távolról sem hasonlít a korábbi kinézetére. Mintha viaszból készült volna, és valaki égő gyertyát tartott volna fölé.

A falak félig-meddig leolvadtak, az arany csöpögés közben szilárdult meg. Mintha arany jégcsapok lógnának a mennyezetről, a végük hegyesen meredezik felénk. Az oszlopok csupaszon állnak, az utolsó cseppig leolvadt róluk az aranydekoráció.

A padló összevissza fodrozódik, helyenként alvadtan összeállt, és mozdulatlan formák emelkednek ki belőle, amitől megborzongok. Egy megdermedt kéz nyúlik ki a padlóból. Egy arannyal bevont test görnyed a megemelt pódium előtt. A galéria alatt mozdulatlanná dermedt a hullám, mintha a balkon leolvadt és a földre loccsant volna, és mintha egy láb kandikálna ki belőle.

– Istenek…

Manu suttogása újra mozgásba lendít. Átvágok a báltermen, óvatosan pillantok ide-oda, egyik aranyfoltról a másikra szökkenek. Miközben egyre beljebb lépkedek, rettenetes nyöszörgés tör föl a falakból. A padlóból. A mennyezetből. Mint egy elaggott ház, amely recseg-ropog és nyikorog, csak ez sokkal rosszabb. Kísérteties. Mintha az arany egy szellem lenne, amely sír, és kísértéssel fenyegetőzik a jelenlétünkben.

Megállok, a szívem majd kiugrik a helyéről. Manu megragadja a karomat.

– Kaila, menjünk innen!

A nyöszörgés fokozatosan sóhajjá halkul, a helyiség újra néma és mozdulatlan.

Lerázom magamról a fivérem kezét, és folytatom a kutatást.

– Látni akarom.

– Ott – mutat előre Keon.

A tekintetem követi az ujját, mozgásba lendül a lábam, és a helyiség távolabbi végébe tartok. A falat elcsúfító, kidudorodó részhez.

– Nagy ég…

Ő az.

Hiányzik a fejéről a korona. Talán beleolvadt az aranyba, amely beburkolta. Mintha ő maga is beleolvadt volna a falba, mintha a fal beszippantotta és elnyelte volna. Gyötrődő arca kiáll a falból. Tágra nyílt szemében döbbenet és rettegés.

Midasz király immár nem több, mint egy arany sírkőbe zárt tetem.

Az arany újra felnyög, mintha érvényesítené a jogait.

– Ne…

A hang felé fordulunk, Mist ront be, és borzadállyal mered Midaszra. – Királyom… – Térdre esik, a hasára szorítja a kezét, a lerombolt, beszínezett helyiségben visszhangot vet a kiáltozása.

– Ezt ő tette. Ezt ő tette vele.

– De hogyan? – mormolja Keon, miközben a zokogó nőt figyeljük. – Hogyan lehetséges ez?

Visszagondolok minden alkalomra, amikor kapcsolatba kerültem vele, mindenre, amit neki mondtam. Közben Midasz arcára meredek. Hallgatózom. Visszapörgetem a pókhálók régi szálait, melyeket összefontam, a szavakat, amelyek ide-oda lengedeznek a fejemben.

Az uralkodók titkolják a varázserejüket. Stratégiai okokból. Tudják, mikor mutassák meg, és mikor rejtsék el. Bizonyos esetekben jobb, ha az emberek alábecsülnek. Máskor az uralkodók erőt mutatnak, hogy mindenki tisztelje őket és féljen tőlük. És néha megteszik mindkettőt.

Midasz bearanyozta az ebédlőasztalt – ez volt az első eset, amikor a saját szememmel láttam ilyesmit. A mai ünnepség előtt az egész báltermet is aranyba borította. Két tökéletes bemutató.

Ma este mégis úgy viselkedett az arany, mintha egyáltalán nem lenne képes irányítani. Mert így is volt.

Az arany érintés képessége valóságos, ez kétségtelen. Soha senki mást élő személy nem érintett meg így, csak Aurent.

Nyilván ezért.

Azt hittem, az a legnagyobb titka, hogy együtt hált az ellenség hadseregparancsnokával. Azt hittem, az aranyozott kedvenc csupán ennyi – egy kedvelt királyi kanca, akit Midasz meglovagol.

Utálok tévedni.

Midasz valami hivalkodót csinált belőle, cifra zsákmányt, amivel henceghet. A férfiaknak mindig megvan a maguk fixációja, különösen, ha nőkről van szó. A rögeszméjük iránti lelkesedésük mindig a rajongás és a gyűlölet határán egyensúlyoz. Egyetlen mozdulat, és a mester a csinos kegyenc ellen fordul.

De talán ez esetben… a kedvenc fordult a mestere ellen.

A félelmetes gondolattól összeszorul a gyomrom. Ha tényleg képes varázserőt csenni, akkor mi van, ha az enyémet is megpróbálta ellopni? Mi van, ha sikerrel járt?

Összeszorítom a fogam. Ahelyett, hogy pánikba esnék, ki kell találnom, hogyan fordíthatom a dolgokat a javamra.
Ha Lady Auren megpróbálta ellopni azt, ami az enyém, akkor én tönkreteszem őt.

A megkeményedett fém látványától a saját kavargó gondolataim is megszilárdulnak. Midaszt úgy vette körül az arany, mintha formába öntötték volna, készen arra, hogy kitépjék onnan, és egy kovács megformázza.

Azt hittem, holtan nem vehetem hasznát, de talán tévedtem. Talán nem is kell mást tennem, csak annak használnom, amivé kovácsolták.

Fegyvernek.

– Nyilván a varázsereje egy része átszállt Aurenre, amikor bearanyozta – mondom nyugodtan. – Nem akarta, hogy erről más is tudomást szerezzen.

Midasz mindennel kapcsolatban titkolózott, de ez? Ez a veszélyes titok egészen más szint. Ezért tartotta maga mellett? Kiképezte, hogy elcsórja a mások varázserejét, és Midasz
a saját javára használta?

– Ez nem jó – mondja Keon.

– Kaila – kezdi a fivérem. – Mi van, ha ez nem volt vakszerencse? Mi van, ha a varázserő birtokosa Auren? Ha képes mások képességére rátenni a kezét, miután őrajta használták? Te megtetted…?

– Igen – mondom kurta bólintással, és friss harag sarjad ki bennem.

– Mi van, ha a te varázserődet is ellopja?

Nem szívesen hallom hangosan kimondva a saját aggodalmamat. Megfeszítem a lábam, összeszorított fogamhoz szorítom a nyelvemet. A Midasz arany mellkasáról visszaverődő tükörképemre siklik a tekintetem.

A mai estének nem így kellett volna alakulnia. Nem kéne olyan veszélynek fenyegetnie, hogy valaki elveszi és ellenem fordítja a varázserőmet.

– Mit kezdjünk most ezzel? – kérdezi Manu, mert az élete során hozzám hasonlóan megtanulta, hogyan fordítsa politikai szempontból a javára a dolgokat. A mai este sem különbözik ettől.

Körülnézek a bálteremben, de a siránkozó, kezébe zokogó Misttől eltekintve egyedül vagyunk.

– Elmondjuk az embereknek az igazat – mondom. – Hogy Midasz kegyence ellene fordult. Hogy viszonya volt Dögvész királlyal, mert féltékennyé akarta tenni. Hogy a velem való eljegyzése miatt féltékeny volt Midaszra.

– Gondoskodunk róla, hogy mindenki megtudja, ő egy hitvány cselszövő.

– Egész Orea gyűlölni fogja – bólintok.

– De mi lesz a Hatodik Királysággal? – kérdi Manu. – Most, hogy nyilvánvalóan nem lesz esküvő.

– Nyilvánosan bejelentettük az eljegyzésünket – vitatkozom. – Nem lesz könnyű, de ha jól csinálom, még mindig szorgalmazhatom az uralkodást.

– A nép még mindig lázong – mondja Keon. – Ráadásul meggyilkolták a régi királynőjüket. Miből gondolod, hogy Midasz halála után elfogadnak téged, amikor még nem léptetek frigyre?

Mosolyt villantok rá.

– Mert én nem a Jégkirálynő vagyok –  fordulok hozzá. – Én a kedves, karizmatikus, gyönyörű Kaila Ioana vagyok. Ugyanúgy megszerettetem magam velük, mint a saját népemmel a Harmadik Királyságban.

– Tudjuk, mennyire rajong a nép Kailáért. Ehhez nagyon értesz – ismeri el a fivérem, és határozottan bólint.

– Gyorsan kell cselekednünk – fűzi hozzá Keon. – Mielőbb el kell látogatnunk a Hatodikba, és szerveznünk kell egy szertartást Midasz dicsőségére, ahol előadod a gyászoló jegyest, akivel együttérezhetnek.

– Ha valamihez jól értek, hát ahhoz, hogyan szerettessem meg magam egy királysággal.

– Meg lehet csinálni.

Mist hüppögő jajveszékelésétől a hátunk mögött legszívesebben a fogamat csikorgatnám.

Vele foglalkoznom kell.

Ha rá akarom tenni a kezemet a Hatodikra, akkor nem hagyhatom, hogy megszülje a fattyú örököst. De ezzel majd máskor foglalkozom.

– Most sok minden történik majd – folytatom halkan. – Ha a többi uralkodó rájön, hogy Lady Auren képes varázserőt lopni, akkor majd ők is közbe akarnak lépni. Ráadásul ott van az Ötödik ügye is.

– Azzal kapcsolatban már van is egy ötletem – mondja Manu, és azonnal minden figyelmemet felé fordítom.

A fivérem nem a semmiért lett a tanácsadóm. Briliáns elme, tudja, hogyan uralja az eseményeket, olvas az emberekben, és mindenekelőtt mindig lojális hozzám.

– Most arra kell koncentrálnunk, hogy bebiztosítsuk a Hatodikat és ügyeljünk Lady Aurenre, így a legkevésbé sem szeretnénk, hogy elvesszen a sok erőfeszítés, amivel meg akartuk vetni a lábunkat az Ötödikben. Javaslom, hogy haladéktalanul kutassuk fel Fulke legközelebbi rokonát, hisz most, hogy a herceg halott, Ranholdnak örökösre van szüksége. Kinyomozzuk, hogy melyiküknek van varázsereje, és kiszűrjük a legjobb jelöltet. Aztán mi választjuk ki, hogy melyik örökös foglalja el a trónt. Mi határozzuk meg, hogy ki vegye át a hatalmat. Cserébe a segítségünkért… ő támogatni fog minket, és csakis minket.

– Tökéletes vagy, bátyó – mosolygok.

Hasonló mosollyal válaszol.

– És ha valakinek nem tetszik, hogy jogot formálunk a Hatodikra, vagy hogy mi nevezzük ki az Ötödik örökösét? – aggodalmaskodik Keon.

Feszült mosolyomat eltorzítja a kegyetlenség.

– Ha valaki ellenem szól, annak csírájában elfojtom a hangját.

És ha Lady Auren azt képzeli, hogy elveheti tőlem azt, amiért megdolgoztam, gyorsan rá kell jönnie, hogy nem csak ő tudja, hogyan szerezze meg, amit akar.

Talán nincs arany érintésem, és nem tudok rohasztani, de a szó mindnél hatalmasabb fegyver, és én jól forgatom.

2. FEJEZET

SLADE

Vihar sötétíti be az eget, miközben az élettelen testet a karomban tartom.

A fenyegető égiháború fagyosan vicsorogva érkezik, rosszindulattal vonja be a levegőt, éles hidege üvöltve csap az arcomba.

Magamban figyelem az időt. Hatvanig számolok el, mire a griffmadaram az összeszorított fogam közt felhangzó füttyentésre eljut hozzám. Újabb negyven kell ahhoz, hogy felszálljak Argo hátára, és Lu rászíjazzon a karomban Aurennel.

Míg a következő hatvanat számolom, eljutunk a körülöttünk összezáruló felhők közé. Az éjszakai időjárás ellenem támad, a küszöbönálló fergeteg úgy torlódik a horizonton, mint vattapamacsok a lefolyóban.

A jég kicsorbult körömként karmolja az arcomat, miközben a griffem száguld. Közelebb húzom magamhoz Aurent, ráborítom a köpenyemet, és a mellkasom felé fordítom az arcát, miközben szorosan ölelem.

Túl hideg. Túl védtelen. Túl mozdulatlan.

Nem dobog a szíve, nem emelkedik a mellkasa, a bőre fakó. Mindez miattam. Azért, amit csináltam.

Gyors pillantást vetek a vállam mögé, és megpillantom odalent a fáklyákkal megvilágított Ranhold-kastélyt. A homlokzatát elcsúfította a dühödten ráfröccsent és megszilárdult arany, amely kitört az ajtónyílásokon, és beszennyezte a szürke kőfalakat, akár egy egyhangú aranymagma, amely mozdulatlanná vált, mielőtt még több kárt tehetett volna. Olyan, mintha az arany megpróbálta volna átrágni magát az egész átkozott kastélyon. Hogy könyörtelen szájába szippantsa és haragosan felfalja. Akár az átszakadó gát. Ez történik, ha valaki túl soká fojtja el a varázserejét, hagyja összegyűlni, emelkedni és nekifeszülni a gát falának, míg repedések keletkeznek rajta, és végül elszabadul.

Visszafordulok, és egy kicsit szorosabban ölelem Aurent.

Távolodok a kastélytól – az aranytól –, de kérdés, hogy meddig. Mert minden ki nem használt pillanat egyre nagyobb veszélybe sodorja őt.

Ez kétélű fegyver, és Auren élete a hegyén egyensúlyoz.

A lehető legmesszebbre kell vinnem onnan, de nem hagyhatom túl soká ebben a rothadt, megrekedt állapotban. Csak találgatni tudom, hogy mennyire kell messzire mennem.

Mást sem akarok, mint megszabadítani Aurent a rothadástól. Nem zsákmányolhatom ki tovább a testét. Mielőbb földet kell vele érnem, biztonságba kell helyeznem, mert amikor megfosztom a saját varázserőm hatásától, talán újra működésbe lép az övé, és ez nem történhet meg a levegőben.

Az aurája most csupán fakó füstgomolyag, akár a fényben elhalványuló köd. Ha túl soká várok, akkor túl sok kárt tesz benne az, amivel megfertőztem, nem tudom visszafordítani, és ez nem történhet meg. Tehát az utolsó pillanatban kell megtennem.

Az idő és a távolság az ellenségem és a szövetségesem.

Ideges aggodalommal oldalba bököm a sarkammal a griffmadarat. Hangosan felrivall, hogy a bosszúságának hangot adjon, vagy hogy a többieknek jelezzen. Tudom, hogy követnek minket.

– Gyorsabban, Argo! – sürgetem a tollas bestiát, bár a hangomat elkapja a vihar, akár a lopott csecsebecsék után kapó kezek.

A szél csapkodása ellenére Argo még nagyobb sebességre kapcsol, én pedig lazán tartom a gyeplőt. Szabad kezet adok neki, széttárja hatalmas szárnyát, és átvág az éjszakai égen, amelyet csak a fátyolfelhőkkel takart hold világít meg. Hátrarándulok, és ha a nyereg bőrszíjai nem kapcsolódnának a derekam körül az övcsathoz, akkor jó eséllyel leesnék.

Nem ez lenne az első eset.

Most viszont nem sportból vagy felderítőként repülök.
Ez most élet-halál kérdése.

Auren életéé.

A lehető legtávolabb repülünk Ranholdtól, és mintha az Ötödik Királyság égi büntetést mérne ránk ezért. Talán a néhai Fulke király és Niven herceg hibáztatni akar valakit a haláluk miatt.

Auren néhány hajtincse kiszabadul a köpönyeg kapucnija alól, arany fürtjei röpködnek a szélben. Szorosabbra húzom a köpenyt az arca körül, megpróbálom távol tartani tőle
a hideget, pedig tudom, hogy most nem érzi.

Harmincig számolok.

A félelem egy áttörhetetlen fal tégláiként gyűlik össze a gyomromban. Úgy érzem, mintha Auren lelke apránként elillanna.

Láttam, mi történt, amikor túl soká vártam a rothasztás visszafordításával, és tudom, milyen romboló. Tudom, mekkora veszélynek tettem ki.

Gyötör a bűntudat, amiért túszul ejtettem a varázserőmmel, de szilárd az elhatározásom, hogy óvom a biztonságát. Vetek egy újabb pillantást a hátam mögé, de már nem látom Ranholdot, teljesen eltakarják a felhők.

A szemem sarkából észreveszem, hogy sötét árnyék vág át a felhőkön, és egyáltalán nem lep meg a megjelenő griff és az utasa. A fenevad méretéhez képest még Osrik is kicsinek tűnik. Szótlanul rám néz, szorosan fogja a gyeplőt, és felém biccent.

Remélem, már elég messze jutottunk, mert nem merek tovább várni. Megrántom a gyeplőt, és Argo megkezdi a leszállást. A griff felrikolt, ereszkedés közben a testemmel védelmezem Aurent.

Amikor Osrik észreveszi, hogy leszállok, éleset füttyent, és követi a példámat. A távolból hallom a többi griff rikoltását.

Bárhová megyek, a Haragjaim követnek.

Tovább ereszkedünk, ég a szemem az erős széltől, áttörünk a közelgő vihartól sűrű felhőrétegen.

Az államon tekeregnek és vonaglanak az energiavonalak, miközben ellenőrzöm az Auren testében örvénylő varázslatot. A rothadást. A korróziót. A halált. Egyáltalán nem tartozik hozzá, és én mégis odatettem.

Rohadtul utálom ezt.

Összeszorítom a térdem, előrehajolok, és megszorítom
a griff hevederét.

– Gyerünk… – motyogom.

Argo talán érzékeli a rám törő pánikot, mert még gyorsabban ereszkedik. Hunyorgó szemem sarkában megfagy a víz, majd kiugrik a szívem, olyan hangosan kalapál, hogy felveszi a versenyt az üvöltő széllel.

– Mindjárt – mondom Auren hajába. – Még pár pillanatig tarts ki!

Végül áttörjük a ködfátyol és a felhőzet utolsó foszlányát is, odalent fagyott föld fogad, amely szürke takaróval vonja be a világot. Amikor úgy érzem, mindjárt a földbe csapódunk, Argo az utolsó pillanatban kiegyenesíti a röptét, Osrik griffjével együtt köröz a levegőben, majd karmos lábára érkezik, és szanaszét spriccel körülötte a hó, mint amikor egy hajó nyomvonalán összecsap a víz.

Fagyott ujjaimmal máris kikapcsolom a csatot, amely a helyemen tart. Lecsúszom a griffről, és a térdemmel ellensúlyozom az ugrást, nehogy túl nagyot rántsak Aurenen. Mielőtt egyetlen lépést is tehetnék, Os előttem terem, letépi magáról a köpenyt, és a földre teríti. Közben további griffek érnek földet, akár az árnyékként követő nézelődők.

– Maradjatok távol! – szólok oda a vállam fölött.

Lefektetem Aurent a köpenyre, és nyomokban felfedezem a vénáján a nyakán felfelé kúszó oszlás vonalait. A haja szétterül a feje körül, és mintha még a sötétben is ragyogna. Kicsinek és élettelennek tűnik a köpenyembe burkolva.

Fölé térdelek, és behunyt szemmel koncentrálok. A varázslat úgy kapaszkodik fekvő alakjába, mint valami méreg. Természetellenes rombolás araszol az ereiben, és fonnyasztja a szívét. Felfelé ólálkodik hanyatló torkán, melyet lezár mozdulatlan ajka.

Eláraszt a feszültség. Ösztönösen a lehető leggyorsabban ki akarnám tépni a varázslatot a testéből, de tudom, hogy a túlzott sebesség ugyanolyan, mint amikor gyorsan rántják ki a kardot a sebből. Nem akarok az eddiginél is több kárt okozni.

Óvatosan, centiről centire hívom vissza a negatív energiát, hogy ne sokkoljam Auren szervezetét. A hátam mögött hallom a Haragok mormolását, bizonytalan csoszogásukat a hóban, a griffek türelmetlen fújtatását és a hidegfront betörését jelző mennydörgést a felhők közül, amelyeket épp elhagytunk.

Mindent kizárok, és minden figyelmemet a benne csörgedező varázslatra fordítom. A lehető legóvatosabban húzom ki, akár a gyom gyökereit. Az ujjaimat beleásom a termőtalajba, eltávolítom a pangó rothadást, amit én ástam el benne, és hagyom, hogy a teste akklimatizálódjon. Aprólékosan felemelek minden elrontott darabkát, akár a száradó agyagot, és repedezett darabról repedezett darabra kitakarítom.

A fagyos levegő ellenére izzadság gyöngyözik a halántékomon. Összeszorított foggal húzom vissza magamhoz a rothadást, vissza a saját vénáimba vésett résekbe, hogy a saját meddő talajomban fortyogjon tovább. Már majdnem mindtől megszabadítom, csupán egyetlen magocska marad. Egyetlen mag a mellkasa közepébe temetve.

De ellenállásba ütközöm, amikor visszahívom, és megpróbálom kiásni a mélyből. Ahelyett, hogy a többihez hasonlóan kijönne, ez a darabka úgy fúrja mélyre a töviseit, mintha megpróbálna maradni.

Mintha a markában akarná tartani.

A szemöldökömet ráncolom, remeg a kezem, míg a rothadó gyökerek továbbkúsznak a karomon. Tovább settenkednek a tenyeremre, továbbnyúlnak az ujjbegyeim alá, a sötét vonalak belülről sebesre dörzsölnek, és azzal fenyegetnek, hogy áthatolnak a bőrömön.

A félelemmel vegyes zavartól megfeszül az állam.

Még soha nem volt az általam terjesztett rothadás ilyen kelletlen. Soha nem akart ilyen állhatatosan maradni. Évek óta, kisfiú korom óta nem kellett így küzdenem. Nagyon korán meg kellett tanulnom kézben tartani ezt a bűzös, ízléstelen varázslatot, mielőtt engem is beleértve mindent elpusztított volna.

De akkor most mi a franc történik?

Kétségbeesetten ellenőrzöm Aurent, de nincs benne más métely, egyetlen más testrésze sem szennyezett. A többi rothadás nyomtalanul eltűnt, de akkor ez az utolsó darabka miért nem hagyja el?

– Engedd el! – Elnehezül a nyelvem a kérlelhetetlen méreganyagoktól. – Engedd el őt!

Válaszul megvonaglik, mintha tüskebokrok fonódnának Auren mellkasa köré, mintha gyökeret akarna ereszteni benne. A páni félelem éles pengeként vág belém.

– Menj a francba belőle!

Mágia és erőszak szabadul el bennem, erősebb, mint az áradó vihar, amely mindjárt lezúdul az égből. Nagy reccsenéssel összeszorítom a fogam, és erősen megrántom.

Az erőszakos rántás lendületétől hátrarepülök, Auren gerince meghajlik és felemelkedik a földről, mint egy íves hullám.

– Gyilok!

Döbbenten, elakadó lélegzettel fekszem, a tekintetemet az éjszakai eget borító felhők sötét körvonalára szegezem.
Hó repül szét, ahogy Lu térde földet ér mellettem, és aggodalomtól tágra nyílt szemmel néz rám.

– Jól vagy?

– Mi a fene történt? – akarja tudni Osrik.

Hallom Judd meglepett füttyentését…

– Az erővonalaid…

Lenézek, megállapodik a tekintetem a kezemen dühösen tekergő és vonagló ereken. Mindenki a nyakamat és az arcomat nézi, de nincs rá szükségem, hogy bármit mondjanak, mert érzem a bőröm alatt kirajzolódó gyökereket. Kibaszottul mindenhol. Mintha hónapok óta nem használtam volna, és a felhalmozódó mennyiségben magamba zártam volna a varázserőmet.

De nem számít, épp most rántottam ki belőle az utolsó darabka rothadást, tehát minden rendben lesz.

Lu segítene felülni, de én ellököm nyugtalan kezét, és fájdalmasan felmordulok. Gyorsan újra Auren fölé hajolok, de még nem tért magához.

Még mindig nem mozdul.

A rémületem szárba szökken bennem és növekszik.

A rothadás beszivárog a földbe, egyre mélyebbre hatol, olyan kíméletlenül és erőszakosan, hogy görcsbe rándul a gyomrom.

Mit tettél?

Az ujjaimmal beletúrok a hóba, rothadt földtakaró terül szét az érintésem nyomán, és bűzös vonalak bomlasztják a földet. Érzem, hogy szétterjednek a hóban – azt is érzem, hogy betakarják a szívemet, összeszorítják, szétporlasztják, és elsorvasztják a mellkasomban.

Behunyom a szemem, és a gyökereim felfelé kúszva döfködik a nyakamat. Mérges kígyóként tekerednek az ereimre, összeszorítják és belemarnak, bántanak, de nem számít.

Mert megöltem őt. Kibaszottul megöltem őt! Hirtelen szétválik a szája. A mozdulatra kipattan a szemem, épp, amikor reszketeg lélegzet hagyja el Auren ajkát. Fekete gomolyag tör elő a szájából, a mérgezett levegő elillan közöttünk.

A megkönnyebbüléstől dobol a halántékom.

– Auren?

De nem nyitja ki a szemét, és a félelem összeszorítja a torkomat.

Behunyom a szemem, hogy újra rá figyeljek, és a vér azonnal kifut az arcomból. Mert az a darab – az az egyetlen darabka rothadás, amit ki kellett volna tépnem belőle, amikor a fenekemre huppantam – még mindig ott van.

Még. Kibaszottul. Ott. Van.

Gondolatban újra meg újra megpróbálom megragadni és megrántani, de meg sem moccan. Nem tágít.

Auren levegőt vesz, majd újabb homályos, sötét köd hagyja el az ajkát.

A szívem úgy dübörög, mintha áttörni és küzdeni készen ököllel verné belülről a bordáimat. De nem számít, mennyit szólongatom a varázserőmet, az a darab nem hagyja el a mellkasát. Átitatja, mint tintafolt az arany kelmét, amit nem tudok kiszedni belőle.

De legalább a mellkasa emelkedik és süllyed. A szíve dobog. Életben van.

Azt a baszott, utolsó csöpp rothadást nem tudom kiszedni belőle, de él, és csak ez számít.

– Ébredj, Auren!

Telik-múlik az idő. Ötig, tízig, húszig számolok.

– Jól van?

Megfeszül a hátam Digby nyers kérdésétől, a hangjában rágalom és lemondás. Nem válaszolok, és nem tudom, valaki más megkísérli-e. Tovább figyelem. Azt akarom, hogy kinyissa a szemét.

– Gyerünk, Aranypinty… – motyogok, és a sürgető kérés hurokként szorul a nyakam köré.

Csoszogó léptek hangja üti meg a fülemet, Digby előrenyomul, és letérdel mellém.

– Jól van? – kérdezi újra.

Amikor még mindig nem válaszolok, elkapja az ingem elejét, és sérült állapotát figyelembe véve meglepő erővel ránt meg.

– Mit műveltél?! – vicsorog a fagytól felrepedt, véres ajakkal.

Osrik nyomban ott terem, felemeli és elhúzza Digbyt.

– Mit műveltél?! – Digby kiáltása akadozó, vádaskodástól rekedt, de összhangban van a saját belső rémületem hangjával.

Ők ketten indulatosan mondanak egymásnak valamit, de a félelemtől úgy dobol a fülem, hogy nem hallom, mit.

Mit tettem?

A pánik és a félelem attól a pillanattól fogva rám akaszkodott, amikor alkalmaztam rajta a varázserőmet, és most reszket a kezem.

– Miért nem tér magához? – kérdezi Lu mellettem, de nem tudom. Rohadtul fogalmam sincs, és nem tudok mit válaszolni.

Auren hideg arcára teszem mindkét kezem, és felszisszenek az ujjvégeimben lüktető fájdalomra. Még most is olyan, mintha az energiám ki akarna hasadni a bőrömből és vissza szeretne térni hozzá.

Tompa az aurája. Csupán egy gomolyag homályos arany, amely alig súrolja a körvonalait. Az éjszaka ellenére fényesen kéne ragyognia, de meg sem közelíti az erős energiát és életerőt, ami általában körülveszi.

Túl soká vártam.

Hamarabb kellett volna rothadást küldenem rá, mielőtt még teljesen kimerítette a saját szervezetét. Gyorsabban le kellett volna szállnom, és hamarabb ki kellett volna tépnem belőle a varázslatot.

– Ne tedd ezt! – mondom csikorgó hangon. Könyörgök neki, és az isteneknek.

Most ne! Ennyi minden után ne! Ne, amikor épp kibaszottul az enyém lett! Fel kell ébredned! – szólongatom, de valójában ez inkább a lelkem legmélyéről feltörő könyörgés. Mi lesz, ha soha többé nem ébred fel? Mi van, ha ez a ragaszkodó rothadásmag gyökeret ver benne, és nem engedi el?

Csak azért bocsátottam rá a varázserőmet, hogy ne merítse ki magát halálosan. De csak rontottam a helyzeten. Tovább rontottam, és most a saját varázserőm fordul ellenem, mint több száz marásra kész kígyó, míg őt megfertőztem a varázslattal.

Lehajtom a fejem, a homlokomat az övéhez nyomom,
a kezem még mindig a hideg arcán.

– Ne tedd ezt! – könyörgök, és szorosan behunyom a szemem. – Te ennél erősebb vagy, Aranypinty. Az vagy. Szóval… ébredj… fel!

De nem ébred fel.

– Basszus! – Hirtelen felkapom a fejem, beleöklözök magam mellett a hóba, és az alatta megbúvó éles jég felhasítja a bőrömet. – Basszus, basszus, basszus!

Hallom, hogy Digby a többiekkel hadakozik, engem átkoz, fenyegetéseket és káromkodásokat vág ostorcsapásként a hátamhoz. Maga alá gyűr a valóság.

– Én csináltam. – A szavaimból metsző bűntudat árad.

Lu összeszorítja az ajkát a kijelentésemre.

– Akkor csináld vissza!

– Hisz rohadtul azt próbálom! – csattanok fel, és frusztráltan beletúrok a hajamba. – Próbálom.

Nem tudok világosan gondolkozni. A pulzusom a halántékomon dobol, a föld rázkódik a talpam alatt, zúg a fülem. A varázserőm üvölt bennem, ég a szemem, és olyan vonalakat látok, amelyek ott sincsenek. Túl sok rothadást árasztok ki magamból és túl gyorsan, beolvad a földbe, elgyengíti és megmérgezi a felszínét.

Kiáltásokat hallok, de lehet, csak a szél zúgását vagy a csontjaimban nekigyürkőző varázserőt.

– Rip, az energiád…

Egész testemben reszketek, a rothadás a bőröm minden pórusát döfködi és nyújtja, ki akar törni, elárasztani a földet, sziszegve terjedni akar, tovább növekedni és ki akar törni…

BUMM!

Hátrarepülök az arcomat érő ökölcsapástól, és már másodszor esek a hóba kis idő leforgása alatt, és elkábulok.

– Szedd össze magad! – dúl-fúl fölöttem az öcsém, letérdel, és felhúz a váratlan ütés helyszínéről. Dühösen nézek az arcába. – Rothadással árasztod el az egész istenverte helyet. Most azonnal szívd vissza! Nem engedheted meg magadnak a luxust, hogy elveszítsd a fejedet.

Pislogok, Ryatt meglepetésszerű szavai visszazökkentenek a valóságba. Lenézek a lábunk előtt megbarnult latyakra, az erezetre, amely ártalmas szálakként terjeszti szét a mérgét. Tökéletes kör alakban terjed, tönkreteszi a földet, kiszívja a nedvességet a hóból, amely szétmorzsolt törmelékként omlik össze.

Nagy levegőt veszek, ökölbe szorítom a kezem, és sikerül visszavonnom, mielőtt továbbterjedne, sikerül egyre beljebb és beljebb visszarántanom, és még beljebb…

– Megcsináltad? – sürget Ryatt.

– Meg – mordulok rá.

– Jó. – Elenged, és egyszerre szeretném orrba vágni és megköszönni neki, hogy kizökkentett az energiaátvitelből.

Elfordulok, és látom, hogy az összes Haragom Digbyvel együtt Auren köré gyűlik. Judd aggodalmas pillantást vet rám.

– Lélegzik. Ez jó jel – mondja, mintha meg akarna nyugtatni.

– De nem tér magához.

– Mindent visszavettél? – érdeklődik Lu. Kezek táncolnak Auren ruhaujja fölött, de a biztonság kedvéért nem merik megérinteni.

– Valami baj van. Az utolsó magot nem tudom kivenni belőle.

Lu szeme elkerekedik, és hallom, hogy valaki levegő után kap.

– Lehet, hogy túl sokáig vártam.

– Mit akar ez jelenteni? – kérdezi Digby.

Tanácstalanul megrázom a fejem.

– Nos, szükségünk van egy tervre – mondja Lu, feláll, leporolja magát, aztán felnéz az égre. – Közeleg a vihar, méghozzá elég gyorsan. Mit akarsz csinálni?

Várok egy kicsit, körözök a vállammal, megfékezem a varázslat kegyetlen vonzását, kiegyenesítem és ökölbe szorítom a kezem, és arra kényszerítem a gyökereket, hogy abbahagyják a szakadatlan kígyózást. Amint sikerül leállítanom őket, mindenkin áttörök, óvatosan a karomba veszem Aurent, a mellkasomhoz szorítom, és utálom, hogy még mindig ilyen élettelen.

Elindulok, de Digby gyilkos arckifejezéssel odasántikál elém.

– Azt mondtam, hogy hozd őt rendbe!

– Csak pihenésre van szüksége – válaszolok, de még én is hallom, milyen hamisan cseng a hangom. – Ki kell juttatnom a természet viszontagságai elől.

Forrongó gyűlölet ül ki az arcára, de mielőtt még megszólalhatna, Osrikhoz fordulok.

– Repüljetek vissza a sereghez! Azt akarom, hogy a katonáink ma éjjel elhagyják Ranholdot. Nem bízom Kaila királynőben. Erőltetett menetben térjetek vissza a Negyedik Hadsereghez! – Marcona vonallá szorítom össze a számat. – Szükségünk lesz rájuk.

Osrik bólint, de Judd megkérdezi:

– És veled mi lesz?

Fenyegetően felnézek az égre.

– Pokoli gyorsan elrepülök a vihar elől, és biztonságos helyre viszem Aurent.

– Nem mehetsz egyedül – ellenkezik Lu. – És nem repülhetsz végig a Negyedik Királyságig, ha ő eszméletlen. Túl messze van. Mi lesz, ha magához tér, és arannyá változtat?

Argo behúzza fakéregszínű szárnyát, letérdel, és a karmát belesüllyeszti a mély hóba a közeledtemre.

– Nem megyek a Negyedikbe – szólok vissza a vállam fölött.

– Akkor hová viszed? – érdeklődik Digby.

Szótlanul megragadom a nyereg hevederét, és Aurennel együtt felszállok Argo hátára. A fivérem dühös tekintetével találkozik a pillantásom, amikor válaszol helyettem.

– Feneketlenkútba viszi.

3. FEJEZET

SLADE

Nyolcéves korában

– Slade!

A nevem hangosabban szól, mint a madarak éneke, és néhány madár ijedtében felrebben.

Megfordulok, lenézek a birtokra a fa ágai között, és amikor az egyiket hátrahúzom, az egyik bimbó a kezem alatt kék felhőcskét pöfög ki magából. Előttem a fekete kőépületet fehér rajzolatok színezik az esők nyomán, lapos tetejéből felhalmozott tömböknek tűnő kémények állnak ki.

Lenézek a füves domboldalra, ahol felém sétál. Hatalmasat sóhajtok, ezúttal sokkal óvatosabban engedem el az ágat, nehogy az arcomba csapjon egy újabb pöfeteg a bimbókból. Legalább jó illatuk van, viszont szörnyen mocskosak.

Visszafordulok az ujjamon ücsörgő, pelyhes madárhoz. Csupán fióka, cingár testét pihepamacsok borítják, de a szeme nyitva van, és mélyen a torkából turbékol.

– Jól van. Hamarosan igazi tollakat növesztesz – mondom neki. Pár hét, és nagyon vékony, éles szélű tollakból álló bokréta lesz a farkán, amivel henceghet. Mint a többieké. – Akkor te is elröpülhetsz velük.

Újra a nevemet kiáltják, gyengéden visszateszem a fiókát a fészekbe, aztán átlendítem az egyik lábam az ágon, és elindulok lefelé.

Amikor meztelen talpam leér a fűbe, felnézek anyámra, aki csípőre tett kézzel áll fölöttem. Hosszú, fekete hajfonata lazán lóg a hátán, ugyanolyan piros az öltözéke, mint az enyém, csak ő ruhát visel.

– És mégis, mit csináltál azon a fán?

– Semmit – vonom meg a vállamat.

– Ühümm – hümmög, és letörli a kék virágport a vállamról. – Gondolom, nem azért másztál fel oda, hogy újra a madarakkal játszadozz.

Homlokráncolva fordulok felé.

– Én nem játszadoztam. Az kicsiknek való. Én megfigyeltem.

Anyám ajka megrándul.

– Hát persze – mondja zöld szemét rám villantva. – És a cipőd?

Újabb vállrándítás.

– Cipőben nehéz fára mászni. Nem vettem fel, mert nem akartam leesni.

A fejét csóválja, de az arcáról eltűnik a szigor, letérdel elém.

– Nos, semmi esetre sem szeretném, hogy leess. És hogy vannak ma reggel a madarak?

– Jól – válaszolok, és most, hogy látom, nem haragszik, elfog az izgalom. – Van ott egy kis fióka, de azt hiszem, az anyukája már elment, így segítek neki, hogy megtanuljon repülni.

Anyám elmosolyodik, a szeme sarkában nevetőráncok húzódnak.

– Ha valaki meg tudja tenni, hát te vagy az. Mindig is volt érzéked az ilyesmihez.

Felemeli a kezét, az ujjaival végiggereblyézi a hajamat, de én elrántom és lehajtom a fejemet. – Már korábban megfésülködtem.

Anyám felkacag, és megigazítja feltűrt galléromat.

– Na gyere! Ideje vacsorázni.

A kezem után nyúl, de én elhúzom.

– Én már nem járok kézen fogva. Nyolcéves vagyok – mondom.

– Ó, jól van. Persze – mondja, de mintha mosolyra húzná a szája sarkát. – Gondolom, csak nekem hiányzott, hogy fogjam a fiam kezét.

Nem akarom, hogy rosszul érezze magát. Nem mintha nem akarnám megfogni a kezét, csak épp ez kicsiknek való.

– Foghatod Ryatt kezét – mondom. – Ő még csak három, szóval ez rendben van.

Gyengéden megpaskolja az arcomat.

– Ez egy nagyon jó ötlet.

Együtt sétálunk el a csalitosból, elhaladunk a madárfürdők és a formára nyírt cserjék mellett. A domb tetejéről lenézek a birtokra, de semmi kedvem visszamenni. Sokkal szívesebben maradnék idekint a füvön, a madarak között.

Valójában semmi baj nincs a házzal. Negyvenhárom szobánk van, rengeteg extra dologgal és egy csomó szolgálóval. A városban egyetlen családnak sincs ekkora háza és ennyi lova, mint nekünk.

De én utálom. Én inkább laknék egy kisebb házban a belvárosban. Mert akkor nem itt élnék. Vele.

Elhagyjuk a kertet, és már majdnem elérjük a hátsó ajtót, amikor egy alak jelenik meg az ajtóban. Megtorpanok, és anyám is megáll mellettem. Apám áll ott nyakig felgombolt, tökéletesen ránctalan vörös ingben. Kopasz feje sűrű, barna szakállban folytatódik, máris ingerülten összeszorítja a száját. Általában így néz, ha a közelben vagyok.

Fekete szeme anyámról rám siklik, és én nyelni sem merek. Észrevenné, és szerinte folyton sztoikusnak kéne lennem. Azt hiszem, ez olyasmit jelent, hogy ne érezzek.

Anyám megfogja a kezemet, és ezúttal nem húzom el. Izzadt tenyeremmel szorítom a kezét, miközben megtesszük a pár lépést, és megállunk apám előtt.

– Nem tudtam, hogy hazajössz ma estére, Stanton.

– Sikerült rövidre zárnom a dolgokat a királlyal – válaszol.

Meztelen lábamra fordítja a figyelmét, legszívesebben összehúznám a lábujjaimat és megpróbálnám eldugni a fűben. Felgyorsul a szívverésem, amikor lesújtó pillantást vet rám, és újra anyámra néz.

– Látom, kitértél anyai kötelezettségeid elől, amíg távol voltam, Elore.

Lehajtom a fejem, piszkos lábamat nézem, a szégyen nehéz súllyal nyomja a vállamat. Ha tudtam volna, hogy apám hazajön, nem jöttem volna ki cipő nélkül. Sőt, egyáltalán nem jöttem volna ki. Az elmúlt héten nem volt itthon, és hosszú ideje ez volt a legjobb időszakom. Anyám minden egyes nap kiengedett, sőt tegnap még a fegyver- és a történelemórát is kihagytam.
A legkevésbé sem szeretném, ha apám haragudna rá.

– Csak futkározott egy kicsit a kertben – mondja anyám nyugodt, kedves hangon. Mindig így beszél, még akkor is, amikor Ryatt hisztizik, márpedig az elég gyakori. – A friss levegő jót tesz a fiú fejlődő szervezetének.

– A tanulás tesz jót neki – csattan föl az apám. – Most pedig hozd be és mosdasd meg! Vendégeink lesznek, vacsorát rendeltem, ami húsz percen belül megérkezik.

Sarkon fordul, elsétál, és anyámmal sietve belépünk. A szobámba megyünk, ahol segít elkészülni. Nem panaszkodom, még akkor sem, amikor nedves fésűvel megfésül. Majdnem lejár a húsz perc, mire átöltöztet és elhozza Ryattet az óvodából.

Az ebédlőben apám az asztalfőn ül, a balján három vendég helyezkedik el. Az egyikük Iberik bácsi. A földje a miénkkel határos, és idősebb apámnál. Ők ketten gyakran üzletelnek egymással, bár nem tudom, pontosan mit. Tudom, hogy apámnak vannak hajói a kikötőben, és gyakran hallom őket kovácsokról beszélgetni, de ennél többet nem tudok. Viszont apámmal ellentétben Iberik egyedül él, és nincs örököse.

A két másik vendég nem ismerős. Egy férfi és egy nő, mindkettőnek olyan fényes a haja, amilyet még soha nem láttam.
A nőnek vörös haja van, és a szeme olyan, mint a tégla, majdnem ugyanolyan színű, mint az üres tűzhely a szoba bal oldalán. A férfinak barna a szakálla, akár az apámnak, de enyhén nyúlfogú. Mindkettőnek piercing díszíti a csúcsos füle hegyét, amelyeken úgy függnek az ékszerek, mint a könnycseppek és a láncok.

Anyám apámtól jobbra foglal helyet, én besegítem Ryattet a székébe, aztán kettejük közé ülök le. Előttünk az asztal közepén piros virágcsokor. Részben eltakarja a vendégeket, ezért örülök, hogy az egyik szolga odatette. Így kicsit jobban rejtve érzem magam.

Az asztalnál nem szakad meg a beszélgetés, miközben leülünk, és ennek örülök, mert legutóbb, amikor Iberik bácsi nálunk vacsorázott, folyamatosan arról beszélt, hogy ideje lenne egyedül vadászkirándulásra mennem, és nem tesz jót, ha tutyimutyi fiút nevelnek.

Iberik bácsi a szokásos mogorva arccal méreget engem és a testvéremet. Én is mogorván akarok visszanézni rá, amikor
a lapockám közötti bizsergés eltereli a figyelmemet, mielőtt még bajba kerülnék a tiszteletlenségem miatt.

Amint leülünk, odalép egy szolgáló, tányérokat tesz elénk, és Ryatt elfintorodik. Az ölébe terítem a szalvétát, hogy elkaphassam a pillantását. A tekintetem láttán gyorsan rendezi az arcvonásait, és felveszi a villáját. Válogatós, és amikor apu nincs itthon, anyu megengedi, hogy azt együnk, amit szeretnénk.
De most nem válogathat.

Ryatt ellenkezés nélkül a szájába teszi az első falat párolt spenótot, megkönnyebbülten sóhajtok, aztán felveszem a saját villámat. Annyira aggódok, nehogy az öcsém bajba kerüljön, hogy nem figyelek oda a többiek beszélgetésére, de aztán észreveszem, hogy az anyám mereven kihúzza magát mellettem.

– Természetesen megértem – mondja az ismeretlen férfi, a kezében kés és villa, evés közben beszél. – Ez alapos érv.

– Hát persze hogy az, Tobir – mondja Iberik bácsi. – A kormányhű erők évtizedek óta ezt szajkózzák, és végül így nyertük meg a háborút. Ami engem illet, örülök, hogy gátat vetettünk az oreaiak jövés-menésének Annwynban, és hogy az öreg király hadjáratot folytatott a híd lerombolásáért. Ezt meg kellett tenni.

Nem tehetek róla, de anyámra lesek, hogy lássam a reakcióját az elhangzottakra. A tányérra szegezi a szemét, és erősen markolja a villáját.

Történelemből tanultunk a háborúról és a híd lerombolásáról, de elég unalmasak az órák, és a házitanítóm mindig arról beszél, milyen rosszak voltak az oreaiak. Arról beszél, hogy felélték Annwyn erőforrásait, harcokat kezdeményeztek, és birtokot akartak itt maguknak, hogy sokáig élhessenek.

Sokkal jobban szeretem, amikor anyám mesél Oreáról. Elvégre ő oreai. Az utolsók között jött át a hídon. Néha, amikor lefektet engem és Ryattet, rávesszük, hogy meséljen. Amikor a szülőföldjéről mesél, megváltozik az arca. Ellágyul és szomorú lesz.

Tudom, hogy hiányzik neki.

– Kétségtelenül – helyesel a vörös hajú nő. – És szerintem nagyon szerencsések az oreaiak, akik még itt vannak. Rájuk nem vonatkoznak a törvények, megengedtük, hogy itt maradjanak, és elnyerték a hosszú életet. Arról nem is beszélve, hogy egyes oreaiaknak még varázserejük is van, mert több száz éve keverednek velünk. Hálásnak kéne lenniük.

– Teljesen igazad van, Netala – helyesel mellette Tobir, jó vastag húsdarabot töm a szájába, és a villa nekikoccan a fogának.

Netala félrebillenti a fejét, gonosz tekintete megállapodik anyám tompa, kerek fülén. Ryatt tőle örökölte a fülét. Valaha nagyon örültem neki, hogy az én fülem olyan hegyes, mint az apámé. Eggyel kevesebb dolog, amibe beleköthet.

– Neked van varázserőd – mondja Netala.

Anyám apámra pillant. Apu általában nem szereti, ha a képességéről beszél. Nem tudom, miért. Neki van a legszuperebb.

– Így van – válaszol apám, és fészkelődik a széken. – Az én Elore-om figyelemre méltó.

– Mire képes? – érdeklődik Tobir, és kíváncsian néz rá.

– Mutasd meg nekik, Elore! – néz rá apám.

Anyám összeszorítja a térdét az asztal alatt.

– Nem vagyok benne biztos, hogy most elő tudom hívni…

Apám tekintetétől úgy apadnak el a szavai, mint harmat a sivatagban. Újra Tobirra néz, és én az öcsémmel együtt áhítattal figyelem, hogy rebbenő szemhéjjal behunyja a szemét. Mire újra kinyitja, eltűnik a szeme zöld színe, sápadt íriszén ősi írásjelek kavarognak, és annyira aprók a betűk, hogy lehetetlen elolvasni.

Az asztal túloldalán Netala levegőért kapkod.

– A szeme…

– Elore jövendőmondó – jegyzi meg apám önelégülten. –
Az istenektől és az istennőktől kapja a jóslatokat.

Netala és Tobir szeme meglepetten tágra nyílik. Én csak néhány tucatszor láttam az évek során ezt az anyámtól, de tudom, hogy apám olyankor is csináltatja vele, amikor mi nem vagyunk a közelben.

Figyelem őt, nézem, ahogy az ákombákomok összefonódnak a szemében, az arca többi része nyugodttá válik, és ellazulnak a vonásai. Ryatt ugyanolyan közelről nézi, mint én, és az izgalom szétárad a hasamban. Szeretem nézni, amikor varázsol, de tudom, hogy kimeríti. A szavak hamarosan nem örvénylenek tovább, és Tobirra szegezi különös tekintetét. A tüngus férfi hirtelen beszívja a levegőt.

– A vörös palástos hírhozó két igazságot és egy hazugságot mond neked. A rosszat fogod elhinni. – Anyám hangja most mélyebb, nem a megszokott beszédhangja, és libabőrös lesz a karom, akárcsak a legutóbb, amikor jövendölt.

Aztán anyám gyorsan pislog, a különös szavak eltűnnek
a szeméből, és újra látszik a zöld írisze.

Tobir erősen összevonja barna szemöldökét. Pár pillanatig anyámra bámul, mintha fejben újra lejátszaná a szavait.

– Mit akar ez jelenteni? – kérdezi.

– Elore jóslatai nem mindig egyértelműek, amikor kimondja őket – válaszolja az apám.

– Tehát ezért tartasz magadnál egy oreait, Stanton – jegyzi meg Netala. – Meg tudta jósolni a háború kimenetelét?

Apám megrázza a fejét.

– Elore varázsereje csak emberekre érvényes, és nem világi eseményekre. Némelyik jóslat olyan lényegtelen, mint megvenni egy véka romlott almát, de néha… sokkal jelentőségteljesebb.

– Ó, kíváncsi vagyok, mit jósolt rólad – mondja Netala apámnak, és érdeklődéssel csillog a szeme.

Anyám megmerevedik mellettem.

Apám vonásain düh suhan át, akár a nyálka a meztelen csiga hasa alatt, de gyorsan el is tűnik. – Nekem még nem mondott jövendőt – jegyzi meg könnyedén, de engem nem csap be. Próbál lazának tűnni, de van valami éles a hangjában, amitől összerándulok.

Netala bólint, és eszik még egy falatot. Lenyeli, és felemeli a tekintetét.

– Lenyűgöző képesség, Elore. Az őseid egy nagyon hatalmas tüngussal párosodhattak. Mondd csak, az utolsó oreaiak között voltál, akik Annwynba érkeztek, ugye?

Anyám biccent.

– Igen, így van.

– A háborúban nyújtott támogatásomért cserében az egyezmény része volt, hogy áthozhatok egy utolsó kvóta oreait – magyarázza az apám. – Ők a felügyelőim és a szolgálóim. Nagyon rátermettek. Ők hosszú életet nyernek, én pedig hosszú időre szóló személyzetet.

Igyekszem, hogy ne húzzam el az orromat. Utálom, amikor így beszél anyámról és a többiekről. Megvakarom az alkaromat, és nagyon vigyázok, hogy a haragom ne ütközzön ki az arcomon.

Anyám ajka elvékonyodik, az asztal alatt a lábára teszem a kezem, és megpaskolom, ahogy néha ő szokta, mikor az apám felbőszít. Anyu rám néz, és egy pillanatra ellágyul az arca.

– Stanton, a fiaid Elore kiköpött másai – mondja Netala, és bár mosolyog, egyáltalán nem tűnik kedvesnek.

Nem tetszik, hogy mindenki az anyámról beszél ahelyett, hogy vele beszélgetne. Persze nincs ebben semmi új. Apám legtöbb tüngus vendége durván bánik anyámmal. Nem ő tehet róla, hogy az apám szemet vetett rá Oreában, és idehozta.
Nem ő tehet róla, hogy oreai, és egyébként sem értem, mit számít ez. Ahogy azt sem tudom, miért számít, hogy én és Ryatt félvérek vagyunk. Hisz anyám épp most bizonyította, hogy természetétől fogva hatalmas. Az ő varázsereje jobb, mint a legtöbb tüngusé a városban. Úgyhogy nem kéne vele gonoszkodniuk.

Belökök egy darab húst a számba, dühösen rágom, de azonnal elhúzom az orromat, épp ahogyan Ryatt szokta, amikor olyasmit eszik, amit utál. Az ételnek olyan íze van, mintha túl soká állt volna. Inkább megkóstolom a párolt almát, de az meg túl édes és lisztes, mintha romlófélben lenne. Szar.

– Így van – helyesel apám. – De ez nem baj. Elore gyönyörű – és a varázsereje lenyűgöző. Ezért választottam őt.

Anyám megrándul. A karom hátsó része viszketni kezd.

– Remélem, nem mindenben hasonlítanak rá – szólal meg Iberik bácsi hahotázva, és a kezével megrázza a borospoharát.

Tobir tovább rág.

– Mmm, igen. Számtalan tüngus–oreai vegyes párt láttam, amelyeknél a gyerekeknek nem volt varázserejük. Rettenetes.

– Mind a két fiunknak lesz varázsereje – tiltakozik apám, és a hangja ostorként csattan, megbüntetné, aki másképp vélekedik.

– Természetesen lesz – mosolyog Netala. – Biztos vagyok benne, hogy több bennük a tüngus, mint az oreai. Elore jövendőmondóként maga is részben tüngus. És te – te vagy a Zúzó.
A királyság leghatalmasabb tüngusa a király után.

Ryattre pillantok, aki a székében fészkelődik, és legszívesebben én is azt tenném.

A Zúzó. Mindenki így nevezi az apámat, és jó okkal. Mert az ő varázsereje pont ezt teszi – tör-zúz.

Láttam sziklákat összetörni, ujjakat eltörni, láttam, ahogy eltörte egy lesántult ló nyakát. Láttam, ahogy összezúzott egy tetőt, és az egész beomlott.

Ijesztő a varázsereje.

Mielőtt nyugdíjba ment, egész városokat segített a királynak összezúzni. Ezért kapta ezt a birtokot. Ezért lehet negyvenhárom szobája és ezért vannak oreai szolgálói. Ezért engedélyezték neki, hogy tegyen egy utolsó utat Oreába, és elhozzon onnan embereket közvetlenül azelőtt, hogy ő és a király lerombolták a hidat, és megszakították az összeköttetést a két világ között. Ezért választhatta ki oreai anyámat.

Bár itt él, van két félvér tüngus fia és elképesztő a varázsereje, a tüngusok nem tekintik egyenlőnek.

Mindhárman folytatjuk az evést, annak ellenére, hogy minden falatnak rossz íze van, a többiek közben tovább beszélgetnek. Azért eszem tovább, mert épp senki nem mond semmit, és nem akarom, hogy apám észrevegye, hogy nem eszem.

Végül bejönnek a szolgálók, hogy leszedjék az asztalt, leteszem a villámat, és kavarog a gyomrom, de örülök, hogy vége. Minden szolgáló oreai, akárcsak az anyám. Azt hiszem, néha bűntudatot érez, amiért kiszolgálják.

Az egyikük, név szerint Joe, elviszi anyám tányérját, ő pedig felé fordítja a fejét, barátságosan rámosolyog, mire a szolgáló visszamosolyog rá. A szolgálók nagyon szeretik anyámat. Nem tudom, hogy azért, mert hozzájuk hasonlóan oreai, vagy mert nagyon kedves, de amikor apám nincs itthon, inkább családtagoknak tűnnek, és nem a szolgálóinknak.

Szerencsére a felnőttek úgy döntenek, hogy a szalonba mennek inni és pipázni, így apám megengedi, hogy anyám lefektessen minket. Megszabadultunk a vendégek társaságától, de még mindig lehangoltnak és dühösnek érzem magam. Anyám összevonja a szemöldökét, és Ryatt is mogorván néz.

De amikor anya a hálószobába visz minket, és lefekvéshez készülődünk, leül a két ágy közé elhelyezett székre, és Oreáról mesél. Egy helyről, amely hét királyságból áll. Egy kontinensről, ahol az embereknek nem volt varázserejük, amíg nem jöttek a tüngusok. És nem számít, hogy Oreának nincs saját varázsereje, mert ahogy anyám beszél róla, az egész hely varázslatosnak tűnik.

Elnehezedik a szemhéjam, mocorgok a párnámon, és ásítozom.

– Ha Lemuria hídját nem rombolták volna le, visszavinnélek titeket Oreába, anyám.

Nagyon álmos vagyok, lecsukódik a szemem, de azt hiszem, a hangjában boldogság és szomorúság keveredik, amikor válaszol.

– Tudom, hogy megtennéd, Slade. Tudom.

4. FEJEZET

SLADE

Korábban is versenyre keltem viharral.

Valójában sokszor.

A múltban a legtöbb vihar utolért, bőrig áztam a langyos, szakadó esőben, amely elrontotta a kedvemet, és kellemes hőséggel járta át a ruhámat. Vagy olyan metszően jeges ónos esővel árasztott el, ami belehasított a bőrömbe.

De az istenek és az istennők részéről árulásnak érzem, hogy most is versenyre kell kelnem a viharral. Hogy képesek ilyen kibaszott gonoszságra, és még ezzel is megfejelik a már egyébként is rohadtul gyászos helyzetet.

Ezúttal nem vagyok hajlandó hagyni, hogy a vihar nyerjen. Nem hagyom, hogy elkapja Aurent.

Argo a Negyedik Királyság leggyorsabb griffje. Talán a fajtája leggyorsabb fenevadja, a kitartása és a tehetsége önmagában lehetőséget biztosít rá, hogy felvegyük a versenyt a viharral. A lehető legnagyobb sebességre ösztökélem, keményebben hajtom, mint valaha, és ő teljesíti a parancsaimat.

Versenybe száll a viharral, amely üvöltve összehordja a felhőket, a hátunkon dobol, és rohamokat intéz ellenünk, mert el akar kapni minket. De Argo nem engedi győzedelmeskedni a ribancot, és én sem. Nem hagyom, hogy újabb vihar érje el Aurent. Kimerült és meggyötört, oltalom nélkül fogadta a zárótüzet. Én leszek számára a menedék.

Repülünk, az eget szabdaló villám ívet húz a föld fölött. Auren a mellkasomhoz simulva, két köpönyegbe burkolva lélegzik. Lélegzik, de nem tér magához, nem mocorog.

Nyavalyás órák telnek el, és mi csak repülünk. Minden egyes pillanatban szorongat minket a hideg, a levegőt átitatja a vihar átható nedvessége. Az arcom már régen érzéketlenné dermedt, a fenekem átázott a nyergen, zsibbadt ujjaim nem érzik a bőrgyeplőt. Ha még lennének könnyeim, minden csepp a bőrömre fagyna.

Csak a nyomorúságos hideget és a fullasztó sötétséget érzékelem, de bízom benne, hogy Argo elvezet minket oda, ahová mennünk kell. Annyira beburkoltam Aurent a rétegek alá, hogy semmit nem látok belőle, de érzem forró leheletét a nyakamon, és ez éberen tartja védelmező tüngus természetemet. Ez akadályozza meg, hogy elbomlasszam a felhőket, és esőként hulljon alá mérgező haragom. Számolom a lélegzetvételeit, akár a saját szívdobbanásaimat, ezek adnak módot arra, hogy elnyomjam forrongó varázserőmet.

Vánszorog az idő és a távolság.

Aztán a semmiből hirtelen balról szélroham kap el minket, Argo dühös kiáltással megtorpan, és az egész teste megrándul az erőkifejtéstől. A csúszós nyereg elmozdul a rázkódó mozdulattól, és én Aurennel együtt megbillenek.

Nagyot zöttyenek előre, meg akarom szorítani a gyeplőt, de zsibbadt kezem elvéti az irányt. A torkomban dobog a szívem, miközben lefelé csúszunk.

Nekivetem a térdem, és oldalra dőlök épp, amikor Argo bedől, kitárja a szárnyát, hogy elkapja a térdemet. Dühödt gonddal kiegyenesít minket, újabb méltatlankodó üvöltés tör fel a torkából, és én a meleg helyzet után zihálva rárogyok
a nyeregre.

Mindössze egyetlen, körénk csatolt bőrszíj rögzít minket a nyereghez. Ha Argo nem kapja össze magát…

Argo bedühödik, mintha személyes sértésnek tekintené
a széllökést.

A repüléshez megújult energiával üvölt fel az égre, mintha egyéni küldetése lenne, hogy leküzdje a szelet, nem véve tudomást a saját kimerültségéről, és puszta dühből szorítaná vissza.

Egy órát vesz igénybe, mire elmúlik a kézremegésem, a szívverésem visszatér a normális ütemére, és már nem szorítom fájdalmasan erősen a gyeplőt. Az izgatottságlöket úgy szivárog ki belőlem, mint a vér egy sebből.

Biztonságos és meleg helyre kell juttatnom Aurent, és Feneketlenkút a legközelebbi lehetőség. A sötétség mégis gúnyt űz belőlem, és ahelyett, hogy kilométerről kilométerre haladnánk, mintha egyáltalán nem mozdulna alattunk az Ötödik havas világa. Mintha hozzánk tapadt volna, az árnyékok a végtelenbe nyúlnak, és azzal fenyegetnek, hogy soha nem érnek véget.

Argo puszta akaratereje és dühös elszántsága azonban egyedülálló.

A versenyfutásunk egyre közelebb visz a hajnalhasadáshoz, bár már azt hittem, soha nem jön el. Elhoz egy leheletnyi haragos gomolyfelhőt. Pislogva nézem a világosodó horizontot, és nem tudom, megkönnyebbülést vagy inkább félelmet érezzek a közelgő nappal miatt.

De amikor a világosság első sugarai áttörnek a fodros felhőkön, Auren meg se moccan. Ügyelek rá, hogy a köpönyegek továbbra is a bőre egész területét beborítsák. Nem tudom, pillanatnyilag képes lenne-e aranyat előállítani a jelenlegi állapotában, ha valaki hozzáérne a csupasz bőréhez, de azért aggaszt. Nem engedheti meg magának, hogy használja a varázserejét, és ha ellenőrizhetetlenül ömleni kezd belőle, akkor még Argo sem tud továbbrepülni.

A combjaim között érzem Argo zihálását. Egyenetlen a lélegzete, az izmai remegnek a túlzott erőfeszítéstől. A szürke fényben látom, hogy az erőszakosan ostromló széllökésektől foltokban hiányoznak a tollak fakéregszerű szárnyain. Tajtékos pofájáról fagyos sztalaktitok lógnak agyarakként, de nem hagyja abba az üvöltést és a versengést.

– Menj tovább! – nógatom, bár azt sem tudom, hogy a szélben elér-e hozzá a hangom.

Kavarog bennem a bűntudat, miközben meglovagol egy újabb légtölcsért, amely előresegíti. Dühkitörése ellenére is fárad. Túl keményen, túl gyorsan és túl messzire hajtom, de nincs más lehetőségem.

A hajnal végül az éjszaka fölé kerekedik. Jelzőfényként ragyog, bevilágítja az utat a dühöngő viharban. Magunk mögé pillantok, nézem a felhőket, amelyek mintha felénk vágtatnának, készen rá, hogy összezúzzanak minket fagyos patáikkal.

Auren megborzong a karomban, fagyos fogaimat összeszorítom, és megcsikordul köztük a jég. Mennydörgés döndül elemi erővel, ijesztő dübörgéssel, Argo mégis kimerültségtől rekedt, torokhangú mordulással válaszol.

Ezernyi forgatókönyv játszódik le a fejemben. Arról, hogy nem sikerül megcsinálnunk. Hogy Argo kénytelen lesz leszállni. Hogy Auren még védtelenebb lesz. Hogy a vihar fölénk kerekedik.

De egyszerre megpillantom a csorba szélű hegyek ismerős körvonalait.

Feneketlenkút.

Megcsináltuk.

A hegyek láttán felhorgad bennem a remény.

A földről csak lucskos hó és egyenetlen csúcsok látszanak. A levegőből csak az árnyékba borult, jéggel borított völgy kandikál ki a hegycsúcsok között, amelyek girbegurba fogakként ágaskodnak. Zord. Csúf. Sivár.

De csak ha nem tudod, hová kell nézned.

Megszokásból füttyentek a fogaim között, hogy jelezzek Argónak, bár a fenevadnak akkor sincs szüksége figyelmeztetésre, ha hall engem. Éles a szeme és sokkal jobb a tájékozódóképessége, mint az enyém. Elvégre éveken át repített engem ide. Valószínűleg behunyt szemmel is idetalálna.

Kitágul a mellkasom, és magamhoz szorítom Auren palástba burkolt fejét.

– Mindjárt ott vagyunk. Mindjárt megérkezünk – mormogom.

Belehajolok Argo fordulójába, felkészítem magamat és Aurent, miközben a griff zuhanórepülésbe kezd a hegyek sziklás szirtjei felé. A csúcsok, akár a fűrészes pengéjű kés, a repedezett hasadékok kicsorbult látványt nyújtanak veszélyes kőomlásokkal. Középen a legmagasabb hegy kissé oldalra dől, mintha meghajolt volna a hosszú ideje tartó széllökések akarata előtt.

A hegyek bölcsebbek is lehetnének, mint hogy fejet hajtsanak a szélnek.

De nem a hegygerinc az egyetlen, ami bántja az ember szemét errefelé. Kiontott varázserőm valóban megfertőzte a területet.

Az Ötödik határán a valaha kihalt és sivár földterületet most keresztbe-kasul átjárja a rothadás. Bűzös gyökerek nyúlnak ki mindenfelé a Negyedik határától, áthaladnak a havon, és lelketlen kúszónövényként körülveszik a hegyek lábát.

A varázserőm reagál a hatalmas mennyiségű negatív energiára, ami már beszivárgott a földbe, a bőröm pattog a jelenlétében, mintha üdvözölne engem. Érzem, hogy beszivárgott a hólepte földbe, érzem a hívó zúgását, akár a vérszomjat az ereimben. De a varázserőmnek várnia kell.

Bár odalent a hegyek ferdék és repedezettek, és a rothadás masszív gyökerei elrondították és tönkretették ezt a földet, még mindig ez az átkozottul legjobb látvány. Felkészülök, nyaktörő sebességgel a felhők alá ereszkedünk, és a gyomrom majdnem felemelkedik az átkozott torkomba, miközben Argo alámerül.

Ez a keskeny földsáv éveken át kibújt az ellenőrzésem alól. De most végre igényt támasztok rá. Midasszal olyan alkut kötöttem, hogy hivatalosan kikerült az Ötödik Királyságból, és a saját területemhez csatolhatom.

Argo oldalra dől, egyenesen a legmagasabb hegy felé tart, éppen oda, ahol a sziklaomlás rothadó vonalai alkotják a hegy alapját.

Itt valóban összekeveredik minden. A szikár hegyek. A hókupacok és a sziklák halmai. Az üszkös rothadás. Mindez elvonja a figyelmet, mindez elrejt.

Senkinek nincs oka, sem kedve itt időzni, aki elhalad a világnak ezen a táján. Argo kikerüli a repedezett, agyarhegyes csúcsot, és a legkisebb hegy felé tart. Olyan az oldala, mint egy párkány, a kellőképpen kiálló, sziklás szegély menedéket nyújt az odalent rejtőzködő falunak. Nem szembeszökő a majdnem láthatatlan nyílás a ferdén elhajló hegyen, de engem ugyanúgy megszólít, mint a rothadásom.

Csak akkor láthatod a kis városkát, ha céltudatosan keresed, vagy ha tudod, hová tartasz. Minden épület ugyanolyan zúzott kőből készült, könnyedén beleolvad a hegyoldalba, és megbújik a havas párkány alatt.

Itt, a törvénytelen hidegben rejtőzik a legnagyobb titkom.

Drollardfalva.

Ekkor lecsap ránk a vihar, mintha meg akarna büntetni, amiért elértük az úti célunkat. Megnyílnak a felhők csatornái, ömleni kezd a fagyos eső, és egy pillanat alatt átitatja a ruháimat.

Argo egyenesen a falu felé tart, az eső kitárt szárnyára ömlik és megdermeszti a tollait. Csak egy kört tesz, aztán fáradt teste olyan keményen csapódik a földre, hogy összekoccan a fogam. Meginog, de sikerül állva maradnia, a karmait támaszt keresve belevájja a hóba, fagyos tajték csap ki a szájából.

– Jó bestia! – dicsérem meg. Pislogva felém fordítja a fejét, és bár kimerültnek tűnik, sólyomszerű szeme önelégülten csillog. – Igen, annyi kibaszott húscsíkot érdemelsz, amennyit csak akarsz.

A záporban hunyorogva körülnézek, de kora reggel minden csöndes. Tőlem úgy hat méterre kőházak sorakoznak, füst gomolyog lustán a kéményekből a hegy alatti nyílásokban, a párkány tetején zsindelylapként gyűlik össze a jég.

Fagyott kezemmel a nyereg csatja után nyúlok, de küzdök a kiengedéssel. Az ujjaim megdermedtek a hidegtől, nem mozognak megfelelően, és most a szíj még a ráhulló ónos eső miatt is csúszik. De nem kockáztathatom meg, hogy a másik kezemmel elengedjem Aurent, mert szárazon és biztonságban kell őt tartanom.

Frusztrált mordulás tör elő az ajkamból.

– Gyerünk már, bassza meg!

– Felséges úr?

A hang felé kapom a fejem, az egyik falusi sétál felfelé a hegyoldal repedezett barlangjai közt álló kis pavilon felől. Odasiet, a fejére húzott kapucnival próbál védekezni az özönvíz ellen, krumpliorra kiáll alóla.

– Majd én.

Fürge ujjakkal gyorsan kicsatolja a szíjat, és Aurennel az ölemben leugrok.

– Köszönöm, Theo! – mondom. Nem olyan gyanakvó velem szemben, mint a többiek közül néhányan, de azért ő sem néz egyenesen a szemembe.

– Riasszam a járőrt?

– Nincs rá szükség – rázom meg a fejem. Csak gondoskodj róla, hogy Argónak a gondját viseljék a madárházban! Mondd meg Shelbynek, hogy adjon neki, amit csak akar, és annyit, amennyit akar, beleértve az extra takarókat is a pihenőhelyére. Igazán kiérdemelte.

Theo félrebillenti a fejét, már oda is lép, és megragadja Argo szíját. Becsületére legyen mondva, alig hátrál meg a griff külsejétől, mielőtt bevezetné a madárházba, ahol gondját viselik.

Amint elmennek, elsietek Aurennel, bakancsos lábbal lépkedek a fehér kőjárdán, amelyet beborít a latyakos hó.
A városra nem terjesztettem ki a rothadást, inkább stratégiai jelleggel a határ körül olyan, mint egy tövises sövény, amely kívül tartja az ellenséget. És bár nem ér el idáig, ezt a helyet akkor is átitatja a sivárság.

Az ismert források szerint Drollardfalva nem is létezik. Talán ezért tűnik olyan komor helynek. Titokban tartom, és ettől valahogy még elhagyatottabbnak érződik.

Ez a hely semmi esetre sem festői. Rideg, hideg, kísérteties, magányos házait a hegyoldal üregeibe vájták, és állandó árnyék borul rá. Az itt élőknek nem áll a rendelkezésükre egy olyan város kényelme, ahol bőségesen van lehetőség kereskedésre és utazásra. Ők gürcölnek a megélhetésért ezen a kopár földön, melyet az egészít ki, amivel én látom el őket. Ennek ellenére senki sem megy el innen.

Nem tudnak elmenni.

Ebben a korai órában még mindenki alszik a falu őrszemein kívül, és behúzott redőnyökkel várják a vihart. Gyorsan elhaladok a palaszürke homlokzatú házak előtt, a faajtók kőhajításnyi távolságra sincsenek egymástól. Ennek ellenére az otthonok mérete csalóka, mélyen benyúlnak a hegyoldalba. Tüskés csipkeindák nyúlnak fölfelé a sziklahasadékos padlóból, az ajtók és az ablakok körül pókháló, a fehér héjú bogyók még csomókban lógnak a szárukról.

A talpam alatt csúszik a kő a frissen esett ónos esőtől, így megfontoltan lépkedek. Nem szeretnék elcsúszni Aurennel a karomban, de azért igyekszem a lehető leggyorsabban haladni, minden egyes lépésbe jól beleállok a bakancsommal.

Az út mentén áll néhány, az életéhez szívósan ragaszkodó, örökzöld fa, fagyos ágaikat lehúzza a vég nélküli hideg súlya, és némi védelmet nyújtanak az eső ellen, miközben közelebb húzom magamhoz Aurent.

Az ösvény kanyarulatát elérve követem a hegy vonalát odáig, ahol véget érnek a házak, és elhagyom a ráfagyott hótól eltekintve védtelen, csupasz sziklafalat. Fölöttem hullámként hajlik vissza a hegyoldal, és hatalmas, védelmet nyújtó ellenzőt alkot. A fagyos esőfüggöny vékony vízesésként zuhog róla alá. Kicsit tétovázok, megpróbálok jobb útvonalat találni, amelyen keresztül úgy vihetem át Aurent, hogy közben nem ázik bőrig.

– Ide, majd én!

Ösztönösen még jobban magamhoz szorítom Aurent, és megpördülök az öcsém hangjára.

– Mit keresel itt?

Ryatt átlép az esőfüggönyön, szó nélkül leveszi a köpönyegét, és a fejünkre borítja, hogy megvédjen a felhőszakadástól. Az az érzésem, hogy inkább Aurenért csinálja, és nem miattam. A lehető leggyorsabban, leszegett fejjel átslisszolunk az esőfüggöny alatt, és a sziklaperem alá érve, hála az égnek, kijutunk a viharból, be a barlangba.

– Kösz – motyogom.

Ryatt leengedi a karját, és leveszi rólunk a köpenyt, de nem veszi fel.

Körbezár minket a barlang homálya, vaksötét lenne a halványkék ragyogás nélkül, mely a barlang gyomrán végigfutó, fluoreszkáló erezetből származik. Ezek az égszínkék csíkok minden irányba szerteágaznak, végigfutnak a falakon, a földön és a mennyezeten, a felületükön színtelen bogarak függnek és az üledéket rágcsálják. A mennyezetről lenyúló cseppkövek vádlón mutatnak ránk.

– Tehát? Elmondod, mit keresel itt? – kérdezem, miközben továbbsétálunk, és a hangunk zordan visszhangzik.

– Komolyan azt hitted, hogy nem jövök el? – Ryatt keze keserűen szorítja a köpönyeget. – Abban a pillanatban ide akartam jönni, amikor Midasz megfenyegetett, és te ezt pontosan tudod, úgyhogy spórold meg a kibaszott megjegyzéseidet! – csattan fel és megfeszíti az állát.

Válaszképpen én is összeszorítom a fogam. Valószínűleg nincs jogom bosszúsnak lenni, mert megértem a haragját, mégis az vagyok. Ahogyan ő is gyakran frusztrált miattam.

– Remek – enyhülök meg. Túlságosan átfagytam, és túl kimerült vagyok a vitatkozáshoz. – Majd holnap beszélünk. De most száraz, meleg helyet kell találnom Auren számára.

A szeme sarkából pillant Aurenre.

– Egész éjszaka tombolt a kibaszott vihar.

Feszült csendben sétálok át az öcsémmel a barlangon. Meg sem próbáljuk összehangolni a lépteinket, de ugyanolyan magasak vagyunk, és az öltözetünk is majdnem egyforma. Amikor nem tűnnek fel tüngus vonásaim, olyankor akár ikreknek is nézhetnének minket, és ezt nagyon-nagyon sokszor a javamra fordítottam.

Bár könnyedén összehangolódunk, mégis mindig úgy tűnik, mintha egymás lábára lépnénk.

Az életemet is odaadnám Ryattért, és ő is sok mindent feladott, hogy mellettem lehessen, de a legtöbb napon boldogan behúznánk egymásnak.

A mai nap sem különbözik.

Gyorsan megtesszük a maradék távolságot, és már itt is vagyunk a barlanglakásunknál, majd leereszkedünk a kék félhomályba, ahol sztalagmitok állnak őrt.

A Grotto.

– Otthon, édes otthon – motyogja Ryatt.

Mintha megsavanyodott volna valami a gyomromban.

– Na ja. Otthon, édes otthon.

5. FEJEZET

SLADE

Nyolcéves korában

– Slade!

Lenézek Ryattre, pufók lábacskáját kapkodva próbál meg mindhiába felmászni utánam a fára. Tudtam, hogy megpróbál utánam jönni. De valahányszor sikertelenül jár, jajveszékelésbe kezd, mint egy kisbaba, és elijeszti a madarakat, amíg le nem jövök.

– Slade!

Tudom, hogy nem hagyhatom túl soká figyelmen kívül, feltűröm az ingem ujját, és megvakarom a karomat.

– Visszajövök – mondom a kis madárfiókának.

Hangos csipogással válaszol.

Amikor hallom, hogy Ryatt újra próbálkozik odalent, az ágra hajolok, elhúzok néhány megbarnult, elszáradt levelet.

– Nem tudsz ide feljönni. Túl kicsi vagy.

Dühösen eltorzul az arca, és felnéz rám.

– Nem is.

– De igen – mondom. – Egyébként sem szabad még fára másznod.

Leteszi a lábát a földre és mérgesen toppant. Az egyik zoknija lecsúszott, és mind a kettőn fűfoltok éktelenkednek. Anyu mindig elégedetlenül csettint a nyelvével, amikor fűfoltos fehér zokniban megyünk be, de azt mondja, ugyanolyan színű, mint a szemünk, szóval legalább illik hozzánk.

Sóhajtva letörlöm a homlokomról az izzadságot, otthagyom a faágat és leugrok mellé.

– Most boldog vagy?

– Éhes vagyok – bólint.

– Te mindig éhes vagy. – De most, hogy említi, nekem is megkordul a gyomrom. – Gyere! Lefogadom, hogy Séf összeüt nekünk valamit.

– Melegem van – nyavalyog Ryatt.

– Nyár van, te buta – kuncogok.

Mérges pillantást vet rám.

– Megmondalak.

– Dehogy mondasz – vigyorgok rá, mert Ryatt és én soha nem árulkodunk egymásra. Ez a mi szabályunk.

Vállat von.

A birtok felé tartunk. Most, hogy már nem vagyok a fák árnyékában, ráébredek, mennyire meleg van. Ryatt arca tiszta vörös, fekete haja izzadságtól csapzott. Valószínűleg én is ugyanúgy nézek ki. A leckémmel már korábban végeztem, és a dadus kiengedte Ryattet a friss levegőre, már jó ideje idekint vagyunk. Eltereli a figyelmemet, amikor a madárfészkeket ellenőrzöm.

– Menjünk a tóhoz! – szólal meg minden átmenet nélkül Ryatt, amikor már majdnem elérjük a cserjést.

– Most mondtad, hogy mindjárt éhen halsz – vetek rá egy pillantást.

– A tóhoz!

– Jól van – engedek sóhajtozva. – De csak egy kicsit. Aztán bemegyünk enni.

Ryatt bólint, és futásnak ered lefelé a dombról. Én utánaszaladok, úgy teszek, mintha gyorsabb lenne, és ő visítozva kacag. Végigszaladunk a birtok szélén, körülbelül félútig jutunk, mire apró lábacskája elfárad, és meg kell állnia.

– Szomjas vagyok – nyafog.

– Akkor majd belenyomom a fejedet a tóba.

Morcosan néz, de én nevetve megbököm a bordáját ott, ahol tudom, hogy csikis. Egy pillanatig ellenáll, de aztán kacagásban tör ki. A ház mögött vannak az istállók, és a túloldalán ott a tó. Elhagyjuk a karámot, ahol apám pár lova legelészik a fűben.

Először nem látok semmit.

Puff.

Úgy hangzik, mint amikor az istállómester az egyik lovat üti az ostorral. Hallom a csapást a tomporán, a gyors, fenyítő suhintást.

Puff.

Ryan semmit sem vesz észre.

Én viszont valamiért megállok, az öcsém felé nyújtom a kezem, hogy őt is megállítsam.

– Várj csak!

– Miért? – nyafog.

Megvakarom a karom.

– Maradj itt egy kicsit!

A szemöldökét ráncolja, tudom, hogy vitatkozni készül, de szerencsére az egyik ló épp odajön a kerítés széléhez és eltereli a figyelmét. Felmászik a karámra, megsimogatja, én pedig továbbsietek. De amikor odaérek, senkit sem látok az istállóban.

Puff.

Jobbra kapom a fejem, és továbbvisz a lábam.

Aztán megtorpanok.

Nem az istállómester. Nem egy ostor. Nem egy ló.

Az istálló külső falánál az apám az anyám fölött áll. Nem fogom fel rögtön, hogy mit látok, így csak állok és figyelek.

De aztán az apám olyan erősen pofon vágja az anyámat, hogy ő a földre esik. Az apám szája mozog, dühös szavakat sziszeg, de nem hallom.

A döbbenettől földbe gyökerezik a lábam.

Harsány hangot hallok a fülemben. De lehet, hogy csak
a vérem zubogása, mert egyszerre hallom és érzem. Viszket a hátam. Mintha hangyák mászkálnának a karomon. Megfagy az ereimben a vér. Még a fejemet is fura érzés keríti a hatalmába.

Egy pillanatig szobormereven állok, érzek és hallok. A véremet, a bőrömet, olyan hangosan, hogy mindjárt elájulok.

De aztán az apám újra felemeli a kezét. Anyám lehorgasztja a fejét. Annyira dühbe gurulok, hogy ez összekeveredik a zajjal, és minden egyszerre… kirobban.

Ráripakodok apámra, mielőtt újból lesújt.

– Állj!

Gyorsabban mozgok, mint gondolnám, és teljes erővel meglököm. Kiül az arcára a döbbenet, de én utálattal nézek rá. Talán a gyűlölet erősebb a döbbenetnél, ezért nekicsapódik a teste az istálló falának.

De… nem gondoltam, hogy a gyűlölet elég erős hozzá, hogy ledöntsön egy falat.

A fából készült istálló tömör és erős, de amikor az apám nekiütközik, valahogy mégis beomlik a fal.

A fal beomlik, és vele együtt esik az apám is, figyelem a szétporladó fát, apró szilánkok szállnak a levegőben, akár a porszemek, és az apám a földre zuhan.

Most összekeveredik bennem a zaj a beomló tető és a vele együtt összerogyó fal robajával, amely a deszkák alá temeti az apámat.

– Slade! – kiáltja anyám rémülten hátrálva.

Elindulok felé, de apám az öklével átüti a törmeléket, csettint az ujjával, ezzel szabadjára engedi a varázserejét, és nagy reccsenéssel összetörik rajta a fa. Lepotyog róla, ő feláll, és az arckifejezésétől az összes vér kimegy az arcomból.

– Hogy merészeled?

Dühös. Fekete szeme véreres, ettől még dühösebbnek tűnik. Tudom, hogy legközelebb engem üt meg, de nem érdekel, csak anyámat ne üsse meg még egyszer.

Felém lép, és én felkészülök. Úgy érzem, mintha a lábamon keresztül az összes hideg kiáramlana az ereimből, és az apám megtorpan. Vár, és a földet bámulja körülöttem.

– Mi a…

Követem a tekintetét. A lábam körül már nem zöld a fű. Fakó, halott színe van, akár a búzának. A koszos foltokon furcsa vonalak haladnak keresztül, és ugyanezek a fekete vonalak terjednek szét rút gyökerek módjára az istálló megmaradt, ferdén álló falán. Úgy néz ki, mintha évek óta ki lenne téve a rossz idő hatásainak, és mintha egyetlen fújástól leomlana, ami még megmaradt belőle.

– Slade…

Anyám hangjára odanézek, még mindig a földön kuporog, de a vonalak őt nem érintik. Egyetlen helyen zöld még a fű, ott, ahol ő van. Tágra nyílt szemét nem az arcomra szegezi. A nyakamra, a karomra, a hátamra.

Ekkor rádöbbenek, hogy fájdalmaim vannak. Mindenhol.

Az apám anyám elé perdül, de én odaugrok. Szaporán veszem a levegőt és túl alacsonynak érzem magam, de nem mozdulok. Nem hagyom, hogy újra megüsse.

– Nem! – mondom neki, és a hangom az utolsó hangos dolog, mert minden más elhallgatott, amit magamban hallottam,
és hirtelen nagyon fáradt vagyok.

Érzem, hogy mögöttem az anyám megragadja a lábamat, és megpróbál eltolni, de nem veszek róla tudomást. Apám korábban már elvert bottal, és rendbe jöttem. Újra meg tudok vele birkózni, mert nem vagyok kisbaba. Ezt el akarom mondani anyámnak, de apám odalép, és tágra nyílt szemmel megragadja a vállamat.

Először arra gondolok, hogy ez egy csel, de amikor a döbbenet nem tűnik el a tekintetéből, és nem emeli ütésre a kezét, végül lenézek, hogy lássam, mit néz. Hogy lássam, mit nézett korábban az anyám.

Vérzik a karom, valószínűleg ezért fáj annyira. De nem a vér miatt kerekedik el a szemem. Nem, hanem a fekete dolog miatt, ami kiáll belőle. Hegyes kis pontok, amelyek úgy döfik át a bőrömet, mintha egyenesen átszúrnának.

Először arra gondolok, talán az istálló szétforgácsolt szilánkjai fúródtak belém. De tovább nézem, és látom, hogy nem ez a helyzet. Mindkét karom ugyanolyan, és nem szúródott belém semmi. Hanem belőlem jött ki.

Megdermedek a rémülettől, apám kinyújtja a kezét, és hozzányomja az egyik fekete dologhoz. Mind a ketten felszisszenünk a fájdalomtól. Észreveszem, hogy véres a hüvelykujja, mintha a fekete tüske hegye megszúrta volna.

Különös vigyor váltja fel az arcán a korábbi haragot, még egy pillanatig nézi a vért, aztán rám összpontosít.

– Az én fiam.

Gyorsan újra megragadja a vállamat, előrehajlít, és újra belém hasít a fájdalom, amikor megnyom egy helyet a hátamon, és hirtelen felegyenesedek.

– Auu!

Apám nevetve elenged.

– Nézzenek oda! – mondja, és még soha nem láttam ilyen szélesen mosolyogni. – Még csak nyolcéves, és lám csak!

– Mi ez? – kérdezem aggodalmasan, és a vércseppeket nézem a hegyes, fekete dudorokon. Fekete vénák nyújtóznak a tövükben, végighaladnak a karomon. Olyan, mintha Ryatt összefirkált volna egy tollal. Megpróbálom ledörzsölni, de nem jön le.

– Átlényegültél – mondja apám izgatottan. – Előjött a varázserőd.

Úgy érzem, tetőtől talpig kihűlök.

– Micsoda?

Vigyorogva felrántja a karomat, hogy megmutassa.

– Nézd! Most nyilvánult meg.

A tekintetem a karom vénáiról a földben elnyúló erekre siklik, amelyek felfutnak az istálló elkorhadt külső deszkáin. Ugyanolyanok.

– Tudtam, hogy a fiam hatalmas lesz.

Én nem érzem magam erősnek. Fáradt vagyok, mindenem sajog, dühös vagyok és rémült…

Elsírom magam, pedig tudom, hogy ezzel hibát követek el, de nem tehetek róla.

Apám arcáról azonnal lehervad a büszkeség, és undorral néz rám.

– Fejezd be! Az én fiam nem lesz picsogó kisbaba – jegyzi meg fagyosan, aztán anyámra siklik a tekintete. – Mosdasd meg, aztán küldd ki a mezőre! Ellenőrizni akarom, hogy mire képes – mondja, majd hozzáteszi: – Te pedig maradj a szobádban! Ma már látni sem akarlak.

Anyám jobban megszorítja a lábamat.

Apám sarkon fordul, nagy léptekkel távozik, nekem pedig olyan sűrűn hullnak a könnyeim, hogy nem is tudom követni, de örülök, hogy apám már nem látja. Igazán próbálom abbahagyni a sírást, de mindenem fáj, nem értek semmit és az anyám…

Ekkor anyám letérdel elém, meglátom véraláfutásos szemét, amely összhangban van az ütések nyomával az arcán, felhasadt ajkával.

– Most én is… Zúzó lettem? – kérdezem, és még inkább sírhatnékom támad, mert nem akarok olyan lenni, mint az apám. De valahogy mégiscsak leromboltam az istálló falát, tönkretettem a földet, és a tüskék, amelyek kitörtek a bőröm alól… szörnyetegnek érzem magam.

Anyám megrázza a fejét, és gyengéden felemeli az államat.

– Nem, Slade. Te nem zúzod össze a dolgokat. Te megvéded őket.

De amikor körülnézek, nem úgy látom, mintha oltalmaznék bármit. Inkább mintha elpusztítottam volna. Apám is rombol. Elég anyám arcára néznem, hogy emlékezzek erre.

Nagy fájdalmat okoz, ha megmozdítom a karomat, mégis felemelem a kezem, és lágyan megérintem az arcát.

– Jól vagy?

Most az ő arca torzul sírásra, könnyek csurognak végig rajta. Lehull a kezem, óvatosan megfogom a kezét és megszorítom, próbálok eltekinteni az ujjaim végén szétterülő fekete vonalaktól.

– Ne sírj, anyám! Majd én megvédelek.

Ettől sem érzi jobban magát, mert még hevesebben zokog. Lesütöm a szemem, azt kívánom, bárcsak idősebb lennék, bárcsak tehetnék valamit. Látom a fűfoltokat fehér ruhája korcán, mert amikor apám megütötte, a földre esett.

– Slade?

Mindketten megfordulunk, Ryatt mögöttem áll, a homlokát ráncolja, és egy halom szamócát tart az ingében. Nyilván elkóborolt a kertben, miközben ennivalót keresett. El is feledkeztem róla, hogy odakint van. Nagyon örülök, hogy nem látott semmit.

– Nézd, Ryatt! – mondom, és magamra terelem a figyelmét. Eltátja a száját, hirtelen rám mutat, és a szamóca a földre potyog.

– Ez meg micsoda?

– Előjött a varázserőm – mondom, igyekszem vidámnak tűnni, és szipogok, hogy abba tudjam hagyni a sírást.

Vörös foltos arcán izgalom villan fel.

– Megfoghatom?

– Persze.

Odasiet, és szamócafoltos kezével végigsimítja az egyik fekete tüskét.

– Fáj?

– Egy kicsit – vonom meg a vállamat.

Fülig ér a szája, anyánkhoz fordul, de bármit akart is neki mondani, a torkára forr.

– Anyu?

Anyám arcán kényszeredett mosoly, már megtörölte az arcát, de rosszul néz ki.

– Ryatt, az a szamóca biztos nagyon finom.

– Te sírsz? – Ryatt nem retten vissza.

– Jól vagyok, drágám. Csak megbotlottam. Látod? – mutat a ruhája aljára.

Az öcsém bólint, és anyánkéba csúsztatja piros foltokkal tarkított kezét.

– Semmi baj. Én is elestem – mondja sáros zoknijára mutatva. – És tudod, mit?

– Mit?

– A fűfolt a te szemedhez is jól illik.

Nem hiszem, hogy valaha láttam ennyire szomorú mosolyt.

6. FEJEZET

SLADE

A barlang földjéről felfelé nyújtózó sztalagmitokon kívül feltűnő sztalaktitok is függnek a mennyezetről. Tökéletes kúp alakot alkotnak a Grotto bejárata körül, akár egy boltív, az egyenetlen oszlopok hegyes csúcsokban végződve lógnak lefelé. Vékony, fluoreszkáló spirálok vonják be őket, amelyek kék árnyékot vetnek az arcunkra, amikor elhaladunk alattuk.

Az ittléttel kapcsolatban ellentétes érzelmek dúlnak bennem. Egyrészről kényelmes. Másrészről olyan, mintha büntetés lenne. Egyeseknek talán furcsának tűnhet, hogy a barlang belsejében van egy ház, de magánjellegű és eldugott, és a sivár, szürke falak ellenére itt találok némi vigaszt.

Ryatt előttem lép be, és belöki a bejárati ajtót, melynek a zsanérjai nyikorognak a levegő folyamatos nedvességtartalma miatt. Gyorsan átmegyek a sötét házon, nincs szükségem világításra, fejből tudom mindennek a helyét.

Gyorsan elérem az első szobát, ahol gyér árnyékok jelzik az általam jól ismert bútorokat. Érzem a bakancsom alatt a fehér prémszőnyeget a helyiség közepén, közvetlenül a kör alakú asztal alatt, amelynek a fáján az átkozott páralecsapódás miatt kör alakú foltok éktelenkednek az alkoholos üvegektől, amelyeket a Haragok és én tettünk rá.

Megállít a sípcsontomnak ütődő, párnázott pamlag. Ráteszem Aurent, és elkezdem lehúzni a lábáról az átnedvesedett cipőt, addigra már Ryatt is ott van, és hozzálát a tűzgyújtáshoz. Óvatosan megtámasztom Aurent, hogy ne feküdjön közvetlenül a hátán. Mert a háta…

Nem is tudok erre gondolni.

Arra, hogy mit tett vele.

Felcsap bennem a düh, azt kívánom, bárcsak Ranholdban lennék, vissza tudnám fordítani az időt, és életre kelthetném Midaszt, hogy aztán a saját kezemmel végezzek vele. Lassan csinálnám. Egyik végtagját vágnám le a másik után. Egyszerre egy vénáját rothasztanám el. Ököllel zúznám szét a szívét.

Elnyújtanám a szenvedését.

A kovakő szikrát vet a hátam mögött, és lecsillapítom a dühömet, hogy a feladatomra figyelhessek. Melegen és szárazon kell tartanom Aurent, különben mit sem számít a belé ültetett rothadás, mert úgyis megöli a kihűlés.

Leveszem róla a nedves köpönyegeket. Mindkettőt a földre hajítom, jégdarabok törnek le róluk, és víztócsák képződnek alattuk. Hálásan tapasztalom, hogy alatta a ruhája nedves ugyan, de nem ázott át, csupán kis hópamacsok tapadtak a szegélyére. Gyorsan lerántom a takarókat a pamlag háttámlájáról, betakarom és szorosan körbetekerem.

Halvány narancsszínű ragyogás világítja be a házat, és nem vesztegetem az időt, előrehúzom a pamlagot, melynek a lábai csikorogva tiltakoznak, átvonszolom a padlón, és a tűzhely elé állítom. Hallom Ryatt motozását a szobában, meggyújtja a lámpásokat, és próbálja elhárítani a fagyos hideget.

Auren résnyire nyílt ajka elé teszem a kezem, érzem lassú, egyenletes légzését.

– Auren?

Nem számítok válaszra, mégis csalódottsággal tölt el. Csak úgy vagyok képes elviselni a rettegést, ha folyamatosan mozgásban vagyok, csinálok valamit, így leveszem róla a piszkos nadrágot. Aztán ellenőrzöm az ujjait és a lábujjait, kesztyűs kezembe fogom őket és meleg levegőt fújok rájuk. Nem érdekel, hogy a varázsereje bekapcsol-e most, hogy eljött a reggel. Fel kell őt melegítenem. Amikor elégedett vagyok az ujjai hőmérsékletével, újra takarókba burkolom, és gyengéden lesöpröm a zúzmarát a hajáról.

– Miért nem ébred fel?

Nem is hallottam, mikor lépett mögém Ryatt, de megfeszül a vállam a kérdésére. Az arcára pillantok, és hidegség kavarog a gyomromban.

– Nem tudom.

Mindketten Aurent figyeljük, a mellkasa emelkedik és süllyed, a pattogó lángok narancsos árnyalatúvá varázsolják a bőrét.

– Auren!

Semmiféle reakciót nem vált ki belőle a hangom.

Ryatt elmegy, aztán csörömpölés vonja magára a figyelmemet a konyhából. Átlesek a boltíves folyosón, ahol most a vas tűzhely előtt áll, de alig látom onnan, ahol vagyok. Már bezárta az elülső rácsot, amelyet megvilágítanak a lángok, és a tűzhely tetején álló fazék fölött ügyködik. Odakint a vihar egyre vadabbul tombol, a barlang üregeiben visszhangzik a szél fütyülése.

Visszafordulok Aurenhez, újra megcsapolom a varázserőmet, de akárcsak korábban, most is látom benn a rothadás utolsó magvát, és nem moccan. Most már nem találok rajta fogást. Beágyazódott, mint egy hajtás, amely gyökeret ereszt. De a lénye ugyanolyan tiszta, mint korábban, a teste belülről ugyanúgy működik, ahogyan kell. Attól az egyetlen részecskétől eltekintve nem látok rajta változást.

De akkor miért nem ébred fel?

Összehúzom a szemöldököm, komoly arcát nézem, és átjár az aggodalom. Eltűntek a nyakán felfelé kúszó halvány, rothadt vénák, a bőre is újra a megszokott színű. Olyan, mintha mély álomba merült volna.

– Auren, fel kell ébredned.

Hát persze hogy nem hallgat rám. Soha nem is hallgatott. Mindig vitatkozik velem, a felszín alatt mindig forrong, amit én kibaszottul imádok benne.

– Ébredj fel, és vitatkozz velem, Aranypinty!

Még egy kis ideig nézem békés arcát, aztán elfordulok, és leroskadok mellette a földre. A díványnak vetem a hátam, felhúzom a térdem, és rátámasztom a könyökömet. Végighúzom a kezem az arcomon, a kimerültség elnehezíti a végtagjaimat.

Lenyúlok, leveszem a nedves bakancsot a lábamról, ráhajítom száradni a tűzhelyre, aztán lerángatom a kesztyűmet, és a lángok fölé tartom a kezem. Nem érzem a tűz melegét.

Azt hiszem, túlságosan átjárt a rettegés hidege.

Még mindig a lángokba bámulok, és nem érzek semmit, amikor hirtelen kivágódik az ajtó. Egy pillanat alatt talpra ugrok, készen állok egy ismeretlen támadására, de csak két csuromvizes alak siet be, és bevágják az ajtót maguk mögött.

Hitetlenkedve nézek Lura és Digbyre.

– Ti meg mit kerestek itt?

Lu hátralöki a köpönyege kapucniját, és zihálva támogatja Digbyt, a testőr átkarolja a vállát, eső és jég borítja be őket.

– Ragaszkodott hozzá, hogy maradjunk Aranyfürttel. Addig dühöngött, amíg kénytelen voltam beleegyezni, hogy utánad jövök, és őt is magammal hozom.

Vetek egy pillantást a mogorva alakra, de ő csak rosszallóan néz, pocsolya képződik alatta a padlón. Szemrehányó tekintete ellenére úgy néz ki, csak pár pillanat választja el az összeeséstől.

– Vele maradok.

– Jól van – sóhajtok.

Digby hunyorog, mintha meglepné, hogy ilyen könnyen engedtem, de én a legjobbat akarom Aurennek, és tudom, hogy ő is szeretné, ha a közelben lenne.

Lu segítségével odabiceg, lenéz Aurenre, a szemöldöke között ránc képződik, miközben végignézi.

– Azóta sem tért magához?

– Nem.

Digby kedélyét még a téli vihar sem csillapította, ugyanolyan dühösen izzik a tekintete, mint korábban.

– Ennek nem lett volna szabad megtörténnie – mordul fel. – Jelent ez neked valamit? Érdekel egyáltalán?

Ökölbe szorul a kezem.

– Nyilvánvaló, hogy kibaszottul érdekel.

– Nos, akkor miért hagytad, hogy ez történjen? – provokál, de ezzel semmi olyat nem mond, amit én ne kérdeznék meg magamtól újra meg újra.

– Állítólag te vagy a világ leghatalmasabb királya, igaz? Akkor csinálj valamit!

Bárcsak tudnék.

– Csak pihenésre van szüksége – ismétlem, és árad a düh a hangomból.

Digby ott áll csöpögve, forrongva, az arcát kicsípte a szél, az orra vöröslik a hidegtől.

– Ugyan már! Láttad őt, és Slade-nek igaza van. Pihenésre van szüksége. – Lu el akarja húzni. Digby csak egy pillanatig áll ellent, még egyszer lenéz Aurenre. Aztán megfordul, és hagyja, hogy Lu kivezesse a ház hátsó részébe, a hálószobákhoz vezető folyosóra. – Gyerünk, foglaljuk el Osrik szobáját! Biztosan találunk ott valamit, amit felvehetsz.

Amikor elhalnak a lépteik, újra Aurenre nézek, de ő továbbra is úgy fekszik ott, mint egy hulla. Csak azért nem uralkodik el rajtam teljesen a nyers félelem, mert látom aranyszínű auráját, mely körülveszi a testét. Még mindig nagyon gyenge. Homályos. De ott van, tehát utolsó szalmaszálként ebbe kapaszkodok a szakadék szélén.

Csak pihenésre van szüksége.

Ezt a mantrát hajtogatom magamban.

Túl sok energiát fecsérelt el. Ez teljesen kimerítette, majdnem halálosan. De ami még inkább aggaszt, hogy a varázsereje egészen más oldalát használta, amelyre korábban soha nem csatlakozott rá. Ki tudja, hogy ez milyen áldozatot követelt tőle?

– Tessék!

Jobbra nézek, Ryatt fel s alá járkál, és egy gőzölgő bögrét nyújt felém. Elveszem, belekukkantok, valamiféle híg erőleves van benne néhány darabka hagymával és zellerrel.

– Csak ezt tudtam ilyen gyorsan összeütni – mondja a vállát vonogatva. – Holnap le kell mennünk a pincébe.

Bedobom az italt, az ízét sem érzem, csak a forróságot, ami megégeti a nyelvemet, és üres gyomromban úszkál.

Ryatt sokkal lassabban issza meg a sajátját, és érzem, hogy rám szegezi sötétzöld szemét.

– Mi az? – kérdezem.

– Korábban nem történt ilyesmi.

Lenézek Auren arcára.

– Nem. Tényleg nem.

– Nem akarok balféknek hangzani, mivel nem tudom biztosan, csináltál-e már ilyet, de nem tudnád csak úgy… eltüntetni belőle a maradék rothadást?

– Sajna tényleg úgy hangzik, mintha vadbarom lennél, mert kibaszottul megpróbáltam.

– Mi a különbség?

Leteszem az üres csészét a kandallópárkányra, a sötét fára támasztom a kezem és lehajtott fejjel nézek a lángokba.

– Nem tudom. Talán túl erőszakos voltam, amikor varázslatot bocsátottam rá. Vagy túl soká hagytam benne.

– Ez most… mármint korábban előfordult, hogy benn hagytad valakiben a rothadást?

Gyors pillantást vetek rá.

– Nyilvánvalóan igen. Amikor meg akartam ölni.

Legyint.

– Olyasvalakire gondolok, akit nem akartál megölni.

– Nem – sziszegek, és olyan erősen megszorítom a tűzhely peremét, hogy a faanyag tiltakozva megnyikordul. – A rothadás követi az utasításaimat. Még kurvára soha nem csinált ilyet.

Nem értem. Még most is érzékelem, hogy ott van, de nem tudom megfogni. Nem tudom visszahívni. Nem reagál a parancsomra.

– Magához fog térni?

Vicsorgok a bennem fortyogó dühtől.

– Természetesen magához fog térni – kiáltom, a karomon kidudorodnak az izmok, és majdnem átszúrják a tüskék a bőrömet. – Baszd meg, hogy egyáltalán megkérdezed!

– Te is baszd meg! A kérdés indokolt.

Ökölbe szorítom a kezem, és már majdnem orrba vágom, amikor Lu belép.

– Már megint nem játszotok szépen. – Levette a nedves ruháit, és jókora szőrmepapucsot visel, amely nagyobb egy medvetalpnál. Baromira ez a kedvence, amikor itt van, pedig elég nevetségesen néz ki benne. Digbynek nyoma sincs. – Digby lepihent. Leplezni próbálja, de elég szar formában van. Odaadtam neki Osrik ágyát – tájékoztat Lu kérdés nélkül. Csípőre tett kézzel jön oda hozzánk. – Tehát? Mi a gond?

– Én csak egy kibaszott beszélgetést kezdeményeztem – morog Ryatt.

– Aranykáról – találgat Lu, felhorkan, és odalép Aurenhez. – Mi lenne, ha nem piszkálnád a rohadt vadállatot?

Az öcsém a szemét forgatja.

– Mit csinálsz? – kérdezem, amikor Lu lehúzza Aurenről a takarót.

Felmutat egy halom ruhát.

– Biztonságos hozzáérni?

– Nem vagyok benne biztos – tétovázom. – Technikailag nappal van, tehát az arany érintésének már nem kéne szunnyadnia, de… – megbicsaklik a hangom.

– De épp bekattant, mint egy veszett állat, és az egész kastélyt hatalmas, mindent elnyelő aranyszájjá változtatta, méghozzá éjszaka, amikor elvileg nem lett volna rá képes? – szól be Lu.

– Nem aranyozta be az ágyneműt a díványon.

– Kár. Utálom a zöld színt – mondja, végignéz a vánkosokon, aztán odaad egy vastag, szőrös nadrágot és zoknikat. – Ezeket neki hoztam.

– Kösz.

Ryatthez fordul, és rácsap a karjára.

– Gyere, tegyük magunkat hasznossá, gyújtsuk be a tüzet a hálószobákban, és hozzunk még fát! Szerintem ez a vihar jó darabig nem csitul.

Mindketten eltűnnek a folyosón, eltompul a hangjuk.
A biztonság kedvéért újra felhúzom a kesztyűmet, egyenként óvatosan felemelem Auren lábát, és felhúzom rá a nadrágot. Gyengéden mozgatom, különösen, amikor tovább kell manővereznem, hogy felhúzzam. Amikor elkészülök, újra óvatosan az oldalára fordítom, hogy ne a hátát nyomja a teljes súlya.

Felhúzom a lábára a zoknit és újra betakarom. Egyik törékeny keze lelóg a pamlagról, és észreveszem, hogy a levágott pántlika szakadt maradványa még mindig a csuklójára van kötve.

Forró, heves érzések árasztják el a koponyámat, szinte összenyomja a tömény bánat.

Alig érek hozzá, amikor felemelem a kezét, az ujjaimmal végigsimítok a levágott széleken. Lemetszett, selymes holttestként hever, mozdulatlanul, ernyedten.

Használd a pántlikáidat!

Nem tudom.

Ó, nem említette? Elvesztette ezt a kiváltságát.

Az államban rángatózik egy izom, a rothadás büntető korbácsütésként feszül a nyakamnak.

Gyengéden kioldom a pántlikát és a zsebembe csúsztatom – az egyetlen helyre, ami száraz rajtam. Visszateszem Auren kezét a takaró alá, aztán újra lerogyok a földre. Nem tudom, mennyi idő telik el, mire Lu újra visszajön. Tűzifa- és füstszagot áraszt és fáradtnak tűnik, de azért leül mellém a földre.

Ha megkérdezné, miért nem hozom rendbe Aurent, lehet, hogy felcsattannék.

De ő hallgat. Mindketten a tűzbe bámulunk, hallgatjuk a pattogását, miközben odakint üvölt a vihar.

Amikor Lu megszólal, szinte összerezzenek, annyira elmerültem a gondolataimban, hogy meg is feledkeztem róla.

– Emlékszel, amikor először csatlakoztam a seregedhez?

Nem mozdulok, rápillantok a szemem sarkából, nézem, ahogy elgondolkodva ráncolja a homlokát. Soha nem beszél erről, soha nem említi a régi önmagát. Mindig tiszteletben tartottuk a hallgatását ebben a kérdésben, mert rohadtul biztosak vagyunk benne, hogy mindegyikünk múltjában van olyasmi, amiről nem szívesen beszél. Néha, ha valamelyikünk felhozta a témát, azonnal bezárkózott, ezért megdöbbenek, hogy most magától hozza szóba.

Úgy érzem, vékony jégen lépkedek, amely bármikor beszakadhat. Óvatosan bólintok.

– Emlékszem.

A térdére támasztott csuklóval megrázza a fejét.

– Olyan voltam, mint egy macska, amelyik fúj, nem tudtam részt venni egy egyszerű beszélgetésben anélkül, hogy ne kezdeményezzek verekedést.

Mosolyra görbül a szám, eszembe jut a kötekedő, ádáz kislány, akinek a száját a legocsmányabb, leggorombább szavak hagyták el, pedig csak tizennégy éves volt.

– Csodálkoztam, hogy nem nőttek karmaid.

Felhorkan, megfricskázza a fapiercinget az ajkán, és a tűz fényében megcsillan a közepén a rubint.

– Egyenesen odasétáltam hozzád, mereven a szemedbe néztem, és közöltem veled, hogy a parancsnokod egy nyársat nyelt rinyagép, aki még egy köpés elől sem képes félreugrani, és hogy jobb ítélőképességgel kellene kiválasztanod a katonáidat.