Az új „mi lett volna, ha…” történetek szerzői:

Livia Blackburne • Liz Braswell

Jen Calonita • M. K. England

Elizabeth Lim • Micol Ostow

Kristina Pérez • Farrah Rochon

© 2024 Disney Enterprises, Inc. All rights reserved.

Eredeti cím: A Twisted Tale Anthology

ISBN 978 963 584 909 3

Fordította: Widder Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

Műszaki koordinátor: Magyari-Ésik Zsófia

Tartalom

Előszó

Livia Blackburn: A kitaszított – Mi lett volna, ha Hófehérke megtanul varázsolni?

Elizabeth Lim: Az első küldetés – Mi lett volna, ha Mulan a császár tanácsadója lesz?

Liz Braswell: Et voilá – Mi lett volna, ha Remy elôször Colette-tel találkozik?

Jen Calonita: A boríték – Mi lett volna, ha Anasztázia megváltozik?

Farrah Rochon: Virradat – Mi lett volna, ha Mufasa lemond a trónról?

M. K. England: A határ a csillagos ég – Mi lett volna, ha Jim Hawkins a kalózokhoz szegôdik?

Liz Braswell: Királyi sakkjátszma – Mi lett volna, ha Robin Hood története másképp zajlik, mint ahogy a legenda ôrzi?

Elizabeth Lim: A titkos ismerkedés – Mi lett volna, ha megmenekülése után Eric találkozik Ariellel?

Micol Ostow: Porhintés – Mi lett volna, ha Csingiling Hook kapitánynak dolgozik?

Farrah Rochon: Elviszlek – Mi lett volna, ha Naveennak haza kell mennie Maldoniába?

Jen Calonita: Három sors – Mi lett volna, ha a hármas ikrek elmennek a boszorkányhoz?

Kristina Pérez: Sárkány a hóban – Mi lett volna, ha Madame Morc és Merlin együtt járnak iskolába?

Farrah Rochon: A hazaút – Mi lett volna, ha Belle ment volna el apja helyett a vásárba?

Jen Calonita: Nevezzük megérzésnek – Mi lett volna, ha Herkules elsô napja istenként nem a terv szerint alakul?

Liz Braswell: A vonakodó herceg – Mi lett volna, ha Bambi nem akar az erdô következô nagyhercege lenni?

Elizabeth Lim: A rózsa meg a tövisek – Mi lett volna, ha Auróra hercegnô mindent tudott volna az átokról?

Britt Rubianónak

Amiért hisz a csodákban és valóra váltja az álmokat.

E. L.

Előszó

2021 elején éppen a Disney Hyperion kiadónál dolgozó szerkesztőmmel, Brittany Rubianóval (a Sorsfordító történetek sorozat kieszelője, aki majdnem az összes könyv kiadását felügyelte és gondozta) beszélgettem telefonon, és a Kék tündérről szóló sorsfordító tündérmesém részleteit egyeztettük, amikor támadt egy ötletem.

– Mit szólnál egy olyan gyűjteményhez, amelyben rövidebb sorsfordító történetek lennének? – kérdeztem minden átmenet nélkül. – Annyi lehetséges fordulat van még, amit ki lehetne bontani, és némelyik talán jobban is működne rövidebb formában.

Britt mindig is fantasztikusan nyitott volt a szerzők ötleteire, üzleti ajánlataira, és azt felelte, megbeszéli a csapatával. Körülbelül egy hónappal később kaptam egy e-mailt tőle, melyben az állt, hogy a Disney meg akarja valósítani az antológia ötletét, és azt kérdezik tőlem, hogy vállalom-e a szerkesztését.

Ezért vagyok most itt.

Ez az első alkalom, hogy antológiát szerkesztek, és nagyon élvezem. A Disney-ken nőttem fel, és olyan sokszor megnéztem a Hamupipőkét és a Hófehérkét a féltve őrzött VHS-kazettákon, hogy kifakultak a színeik. Arról álmodoztam, hogy a jövőben én írom majd a dalokat, hogy a varázslat és a nevetés eljusson mindenhova a világon. De a legmerészebb álmaimban sem képzeltem volna, hogy egyszer majd történeteket írhatok a kedvenc szereplőimről, és ami még ennél is fontosabb, hogy számos olyan íróval találkozhatok és dolgozhatok együtt, akikben ugyanolyan szeretet él a Disney-k iránt, mint amilyenben én is felnőttem.

Az antológiában találtok történeteket a korábbi sorsfordító-írók, Liz Braswell, Jen Calonita és Farrah Rochon tollából, akik időközben szerző-nővéreimmé váltak. Mellettük örömmel üdvözlöm a Sorsfordító történetek családjában Livia Blackburne-t, Megan K. Englandet, Micol Ostow-t és Kristina Pérezt.

Amikor kitaláltam az antológiát, az volt az egyik célom, hogy helyt adjak olyan filmekhez kapcsolódó történeteknek, melyekből még nem született sorsfordító-regény. Különösen izgatott vagyok, hogy elsőként irányíthatom a rivaldafényt olyan sorsfordító történetekre, amelyek a Bambi, a Merida, a bátor, Az oroszlánkirály, a Robin Hood, A kőbe szúrt kard és A kincses bolygó alapján fogantak.

Ezenkívül azt is szerettem volna, ha a sorozat további lehetséges történetváltozatokkal bővülne. Amikor ezt írom, tizenhárom Sorsfordító-regény jelent már meg, melyek mindegyike egy-egy Disney-filmet alapul véve gondolja újra annak valamely meghatározó részét, és új történetet hív életre a már ismert és kedvelt szereplőkkel. Így lehetőség nyílt arra, hogy kedvenc filmjeinkhez újabb „mi lett volna, ha…” forgatókönyvek csatlakozzanak.

Jelen antológiában újabb sorsfordító történetek találhatóak, néhány közülük csak pár jelenet erejéig tér el az eredeti filmtől, vagy éppen bemutat valamilyen lehetséges előzményt, például, hogy Madame Morc hogyan találkozott Merlinnel A kőbe szúrt kard eseményeit megelőzően. Vannak benne történetek, melyek tovább követik bizonyos szereplők életét a mozivásznon túl is, ilyen többek között a Merida, a bátor hármas ikreinek kamaszkori kalandját elbeszélő mese is, de vannak olyanok is, amelyek az egész film történetét egészen más irányba csavarják meg, például a mi lett volna, ha Musafa lemond a trónról (Az oroszlánkirály), vagy a mi lett volna, ha Auróra mindent tudott volna az átokról (Csipkerózsika)?

Mindenesetre a történetek – függetlenül attól, hogy milyen irányt vesz bennük a szereplők sorsa – teli vannak kalanddal, bátorsággal, romantikával, felnőtté válással, valamint a szeretet és a család témáival, és egy kiadós adag Disney-varázslat kíséretében mindenki számára tartogatnak valamit.

Fogadjátok hát szeretettel ezt a 16 sorsfordító történetet.

Elizabeth Lim

Livia Blackburn
A kitaszított
Mi lett volna, ha
Hófehérke megtanul varázsolni?

A palota óriási ebédlőjének pazar kövezete messzi bányákból származó, csillogó szürke kőlapokból volt kirakva. A padló fejedelmi volt és tekintélyt parancsoló, királyhoz méltó.

Hófehérke gyűlölte ezt a padlót.

Pontosabban a kőlapok közeit gyűlölte, a réseket, melyek ahhoz túl keskenyek voltak, hogy egyszerűen tisztára lehessen seperni őket, ahhoz viszont elég szélesek, hogy beléjük szoruljanak a morzsák. A padló feltakarításához négykézláb kellett végigcsúszni-mászni a termen és kézzel suvickolni ki a koszt. Hiába gyűrte a szoknyáit párna gyanánt a térde alá, végül mindig kék-zöld foltok keletkeztek rajta.

– Már majdnem készen vagyok – szólt oda Csipinek. – Szerintem az a rész ott már nem is olyan piszkos.

Beszélgetőtársa kételkedve csattogtatta a csőrét. A veréb jó hallgatóság volt, és szeretett ott lenni Hófehérkével, amikor takarított. Csipi különös élvezettel fogyasztotta el a süteménymorzsákat, melyeket Hófehérke időnként kiszabadított, néha pedig odahozta neki a szivacsot, amikor szüksége volt rá.

Hófehérke épp egy darabka megkövesedett őzsültdarabkával bajlódott, amikor őrülten csipogva odaröppentek Csipi testvérei, Kékhátú és Tollpihe. Ijedelmük láttán Hófehérkén borzongás futott át. Úgy tűnt, mintha létezését kétféle állapotra lehetett volna felosztani: azokra az órákra, amikor jelen volt a mostohaanyja, és azokra, amikor nem.

Ellentmondást nem tűrő léptek visszhangja töltötte be a termet, és amint közeledtek, Hófehérke felállt. Nem is igazán tudta, miért akar talpon lenni, amikor a mostohaanyja belép. Nem mintha a királynő nem tudta volna, mivel foglalatoskodik Hófehérke, hiszen ő volt az, aki arra kötelezte, hogy takarítócselédként dolgozzon. Hófehérkének azonban valami azt súgta, jeleznie kell, hogy ő több annál, mint aminek jelen körülmények között látszik. Egykor szeretett leánygyermek, királykisasszony volt. De most sem volt más, mint királykisasszony.

A királynő beviharzott a terembe, gyönyörű volt, mint mindig a maga szoborszerű arcvonásaival és magas, uralkodói alakjával. Fényes fekete selyemből készült csuklyás palástja úgy simult a karjára és a fejére, mintha a második bőre lett volna.

– Kitakarítottad már az ebédlőt? – kérdezte, és közben rá sem nézett Hófehérkére, mintha a királykisasszony még ezt a csekély elismerést sem érdemelné meg.

– Már majdnem készen vagyok – felelte Hófehérke lesütött szemmel, tisztelettudó hangon. A megaláztatás nem volt újdonság számára, és ha a köré gyűlt állatokra gondolt közben, bármennyit el tudott viselni belőle.

A királynő végigvonult az ebédlőn, tekintetével a padlót pásztázta.

– Morzsák vannak a lapok között!

„Azt a részt még nem volt időm kipucolni.” Gondolta Hófehérke, de inkább a nyelvébe harapott.

– Micsoda silány munka! – méltatlankodott a királyné. – Nem is tudom, miért etetlek és ruházlak, ha még a fenntartásodra valót sem tudod ledolgozni.

Hófehérke emlékezetébe idézte, milyen öröm volt aznap reggel figyelni Csipit a madárfürdetőnél, ahogy a veréb a szárnyával a vizet csapkodta, miközben mindketten nevettek. Hófehérke megőrizte és szorosan magához ölelte ezt a boldogságot.

A királynő lassított beszédén, mintha gyanút fogott volna, hogy Hófehérke nem egészen rá figyel.

– Nem kapsz ebédet – jelentette ki. – Ha estére elvégzed a munkát, esetleg meggondolom, hogy vacsorát adok-e.

Hófehérke pukedlizett.

– Igenis, felség.

✶

Hófehérke két órát töltött még az ebédlő takarításával, nem törődött a gyomrát mardosó éhséggel, miközben eljött, majd elmúlt az étkezés ideje. Amint végzett, elmenekült a színről, nem várta meg, míg mostohaanyja ellenőrzi a munkáját. A királynő valamiben mindig talált hibát. Jobb volt hát félrevonulni, és bízni abban, hogy elég szépen kitakarított ahhoz, hogy megússza a büntetést.

Hófehérke nem értette, miért gyűlöli őt ennyire a királynő, csak azt tudta, hogy az apja idejében tapasztalt jeges pillantások és éles megjegyzések apja halála után nyilvánvaló rosszindulattá fajultak. Hófehérke már egy ideje próbálta megfejteni ennek okát, elgondolkodott, vajon mit tehetett, amivel megsértette a királynőt. Megtett minden tőle telhetőt, hogy engedelmes és kötelességtudó mostohalánya legyen, de semmi nem változott.

Kinézett az ablakon, hogy megállapítsa, hol áll a nap. Ha most odamenne a konyhához, a szakácsok talán csennének neki egy kis kenyeret, de nem akarta kitenni őket a kockázatnak. Jobb lesz, ha keres valamit, ami eltereli a figyelmét az éhségről.

– Mit szólnátok egy kis kalandhoz? – kérdezte a madarakat. Azok egyetértően csiripeltek.

Hófehérke magához vett egy porrongyot, hogy legyen ürügye a jövés-menéshez. Ha a királynőn múlott volna, Hófehérke világa leszűkült volna a pincében található szobájára, a konyhákra, no meg azokra a helyiségekre, amelyeket a királynő vele takaríttatott ki. De amint alkalom adódott, Hófehérke szívesen indult a kastély ódon részének felfedezésére. Boldogabb időkből megmaradt tárgyakra lelt ott: zsebkendőkre, csecsebecsékre, rég eltávozott látogatók leveleire, a királyi család arcképeire, amelyeket a királynő a helyükön hagyott. Kóborlása veszélybe sodorhatta, de Hófehérke úgy érezte, ez az egyike annak a kevés dolognak, ami még az övé volt.

Ha már odaért a palota régi szárnyába, szinte senki nem háborgatta, de ahhoz, hogy eljusson odáig, át kellett mennie a mostohaanyja szobáin. Óvatosságból előreküldte a kastély két egerét őrszemnek, és éberen figyelve haladt előre.

– Hófehérke, gyere be!

A lány megtorpant. Különös, tompán férfias hang szólította meg, melynek túlvilági zengésére Hófehérke nem talált magyarázatot. A hang a mostohaanyja hálószobájához vezető oldalfolyosó felől jött. Hófehérke hallott néha furcsa zajokat felmosás közben a folyosón, zörgést, csörgést, sőt időnként sikolyokat is.

De olyat még sosem tapasztalt, hogy valaki az ő nevét mondta volna.

– Hófehérke, bájos hajadon, lépj be!

Hófehérke felkapta a porrongyot és a falig hátrált. Az egérkék visszakanyarodtak, és hátsó lábukra állva kíváncsian ágaskodtak. Hófehérke elhessegette őket. Bármi is legyen ez, nem akarta, hogy az állatok a közelébe kerüljenek.

– Ki vagy te? – Hófehérke az üres térnek beszélt, olyan halkan, hogy senki emberfia nem hallhatta. Ennek ellenére sejtette, hogy választ fog kapni.

– Megfigyelő vagyok. Visszajelző. Az igazság képviselője.

– És miért szólongatsz engem?

– Ebben a palotában nem sok igaz dolog akad, benned azonban határozottan érzékelem a jelenlétét. Gyere be, folytassuk a beszélgetést!

Talán valaki cselt vet ellene? Hófehérke azon tűnődött, miféle lény csalogathatja őt a királynő szobájába.

– Nem tudok bemenni. Zárva van.

– Tévedsz. Ez az ajtó is éppolyan gyenge, mint amelyeket odafent találtál a toronyban.

E szavakra Hófehérke hátán végigfutott a hideg. Vajon a rejtélyes beszélő látta, hogyan derítette fel a kastélyt? A régi szárnyban Hófehérke egyszer lenyomott egy kilincset, és közben nekidőlt a bezárt ajtónak, mely meglepetésére kinyílt. Akkor nem gondolkozott sokat ezen, mivel azok a szobák mindig üresen álltak.

– A királynő megbüntet, ha belépek a szobájába.

– Vagy vállalod a büntetés kockázatát most, vagy sokkal nagyobb gonoszságokkal kell majd szembenézned később. Sötét idők köszöntenek rád, királylány!

Hófehérke elcsodálkozott, vajon mik lehetnek azok a gonoszságok. Így is csak egy konyhalány volt, akinek se apja, se igazi anyja nem volt. A királynő kénye-kedve szerint büntette.

Hófehérkét mindazonáltal izgalomba hozta a titokzatos hang. Úgy érezte, nincs sok veszítenivalója.

Vett egy mély lélegzetet, és besurrant a királynő hálószobája előtti oldalfolyosóra. Elfordította az ajtógombot kattanásig, aztán megnyomta. Az ajtó nyikorogva kinyílt, és egy tágas, magas helyiség tárult Hófehérke elé. Hófehérke egy pillanatra megállt a bejáratnál, és csak gyönyörködött. Az egyik oldalon hatalmas baldachinos ágy állt, mellette komódok, szekrények. A másikon alkóvot pillantott meg, melyben lépcsők vezettek egy méretes falitükörhöz.

De senki nem volt odabent.

– Merre vagy? – kérdezte.

– Az egyik fal tart magában, de ez nem akadályoz semmiben.

Hófehérke hirtelen valami mozgásra lett figyelmes. A falitükörre nézett, és ijedtében hátrahőkölt, amikor meglátta a benne imbolygó arcot. Olyan volt, mint egy báli álarc, és zöld fény világította meg. Amikor Hófehérke szívverése valamelyest megnyugodott, közelebb merészkedett.

– Te valami elvarázsolt tükör vagy? – kérdezte ámulva.

– Igazság és őszinteség vagyok, minden dolgok lényege.

Hófehérke azon törte a fejét, vajon mindig ilyen rejtvényekben beszél-e ez a valaki.

– Nem értem.

– Királyi vérből származó királykisasszony vagy. Apád trónjának igaz örököse. A szíved tiszta és őszinte, de balszerencse és veszély leselkedik rád.

– Balszerencse és veszély? Apám már meghalt. Cselédsorban élek. Milyen balsors vár még rám?

– Vannak rosszakaróid. Meg kell védened magad!

– Ki akar rosszat nekem?

– A mostohaanyád nagy varázslónő. De te magad is a szolgálatodba állíthatod a varázslatot, és kiállhatsz magadért.

Vajon nem akarja megmondani neki a tükör, hogy ki akar neki rosszat, vagy már meg is adta a választ? Ekkor az üzenet másik fele is eljutott a tudatáig.

– Szolgálatomba állítani a varázslatot? De hogyan?

A tükör azonban nem mondott többet, hallgatásba burkolózott.

✶

– Egyfolytában az a tükör jár a fejemben! – mondta Hófehérke, miközben egy makacs gyümölcsfoltot próbált felsikálni a konyhakőről. Csipi együttérzően verdesett a szárnyával.

Hófehérkét régóta nem feszélyezte már, hogy állatokkal beszélget. Azok mindig kedvelték őt, már azokban az években is, amikor az apja még élt. Később, amikor minden megváltozott, az állatok mentették meg a királynő gonoszsága miatti kétségbeeséstől. Szeretetük győzte meg Hófehérkét arról, hogy érdemes a szeretetre, örömük pedig arról, hogy még lehetséges boldogságot találnia a világban. Erőt öntöttek belé, mely képessé tette arra, hogy a keserűség helyett a vidámságot válassza, és elmaradhatatlan társaságukban meg is tudott maradni ezen az úton. Hófehérke mégis vágyott a szabadságra, családi szeretetre és otthonosságra, melyet korábbi éveiben tapasztalt. Most pedig úgy tűnt, még ez az új, sokkal borúsabb élete is veszélyben forog.

A gyümölcsfolt nagy nehezen halványulni kezdett. Hófehérke letette a kefét, és megrázta fájó karját.

– Mit is állított a tükör, hogy ő az igazság eszköze? Valahogy őszintének érzem a szavait – mondta Csipinek, akihez közben Kékhátú és Tollpihe is csatlakozott. A három veréb jelentőségteljesen nézett vissza rá.

De ha az igazat is mondja a tükör, hogyan fogadja meg a tanácsát? Azt javasolta, próbáljon megtanulni varázsolni, de neki fogalma sem volt róla, hogyan fogjon hozzá.

A verebekhez fordult.

– Azt hiszem, újra el kell mennem a királynő szobájába. Őrködnétek addig?

Délelőtt volt, a királynő pedig délig meghallgatást tartott. Hófehérke tehát megkérte a verebeket, álljanak őrt a trónterem udvarra néző magas ablakánál. Aztán összeszedte a bátorságát, és ismét benyitott a királynő hálószobájába. Amint belépett, a tükör megszólalt, Hófehérke meg úgy megijedt, hogy a szíve majd kiugrott a helyéről.

– Bölcs vagy, királylány, hogy megszívlelted a tanácsomat.

Hófehérke a mellkasára tette a kezét, hogy megfékezze szapora szívverését.

– Megijesztettél.

– Nem tőlem kell félned.

– Hát kitől?

– Tudod a választ.

Megint ugyanazt a borzongást érezte a bőrén, ugyanazt a megérzést, amit szeretett volna inkább letagadni. Furcsa volt, hogy Hófehérke még mindig nem akarta elhinni, még annyi évnyi gonoszkodás után sem, hogy a királynő komolyan árthat neki. Talán azért, mert még mindig szerette volna azt hinni, hogy van még családja, aki szereti.

Hófehérke körülnézett, de nem igazán tudta, mit keres. A varázslat olyasmi, amit le lehet írni? Vagy ha van varázstükör, akkor talán más varázseszközök is létezhetnek…

A tükör üres szeme követte Hófehérkét, amint körbejárta a szobát. A háló nem volt olyan tiszta, mint a palota többi része, bizonyára azért, mert a királynő sosem engedte ide be a szolgálókat. A sarkokban por gyűlt, a bútorok tetejét mindenfelé palackok és ékszerek borították. Hófehérke látott egy szekrényt is, tele fényűző köntösökkel és palástokkal, meg egy ládát ékszerekkel, kendőkkel és takarókkal.

Megakadt a szeme valami fehér tárgyon az egyik komód alatt – egy pergamen sarka lehetett talán? Hófehérke észrevette, hogy több ilyen lap is beesett a komód mögé. Előhúzta őket, és lesöpörte róluk a pókhálókat. Majdnem úgy néztek ki, mintha egy szakácskönyv lapjai lettek volna, csak épp olyan dolgok álltak rajta cifra betűkkel, amikről azelőtt sose hallott.

Lángvörös főzet

Zsugorító varázslat

Takarító varázslat

Hófehérkének hevesen vert a szíve.

– Ennek valamilyen varázslókönyvből kell lennie!

A tükör nem szólt. Az arc eltűnt a felületéről.

Jaj! Hófehérke megint egyedül maradt.

Újfent rápillantott a pergamenre. Vajon megpróbálkozhatna ő is a varázslatokkal? Megrémült a gondolattól. De ha a lapokon ennyi por össze tudott gyűlni, talán nem lesz rájuk itt szükség mostanában. Meg hát nem engedheti meg magának azt a luxust, hogy válogasson. Mielőtt még meggondolhatta volna magát, begyömöszölte a lapokat a pruszlikja alá, és sietve távozott.

✶

A pincében nem minden szobának voltak ablakai, de Hófehérke hálás volt, hogy az övének voltak. Teliholdas éjszakákon a holdfény ezüst sugárral hatolt át rajtuk. Ha Hófehérke odatartotta alá a varázsigés lapokat, lámpagyújtás nélkül is el tudta olvasni, ami rajtuk állt.

Elbűvölten nézte végig a varázslatokat. A lángvörös főzet úgy tűnt, mintha ételrecept lett volna, mondjuk valamilyen süteményé, melyet a szakácsoktól tanult, amikor végzett a többi házimunkával, és a mostohaanyja mással volt elfoglalva. Az volt a különbség, hogy ehhez olyan hozzávalók kellettek – félholdból származó holdsugár, egy összetört szív darabkái –, melyeket Hófehérke soha nem látott még semmilyen konyhában. A takarító varázsige elég praktikusnak látszott, de a rigmus olyan betűkkel volt írva, amelyeket nem tudott kivenni. Végül a zsugorító varázslatnál kötött ki. Ez versnek nézett ki, melyet egy sor kézmozdulat kísért. Hófehérke a varázslat tárgyául letett egy kis követ maga elé a padlóra.

Összehúzott szemöldökkel nézte az ábrákat. A lerajzolt mozdulatok bonyolultak voltak, gyakran két kézzel kellett megformálni a komplikált alakzatokat. Figyelmesen utánozta a mozdulatokat, egyiket a másik után, míg végül meg tudta jegyezni őket. Vajon annyi lenne az egész, hogy hozzá kell mondani a szöveget is?

Szárnycsapkodást hallott maga mellett. Csipi az ölébe ugrott, és befészkelte magát a szoknyájába.

– Neked már aludnod kellene – mondta Hófehérke.

A veréb hol rá, hol a varázsigére nézve csipogott.

– Látni akarod, hogy megy? Nem biztos, hogy sikerülni fog.

Csipi egyenes tekintettel nézett fel Hófehérkére. Az állatok mindig jobban bíztak benne, mint ő magában.

Nem volt értelme tovább húzni az időt. Akadozva elmondta a varázsigét, miközben nagy nehezen végigcsinálta a kézmozdulatokat.

Nem történt semmi.

Hófehérke elcsüggedt.

– Gondolom, mégsem olyan egyszerű…

Újra az ábrákra pillantott. Valamelyik lépést elnézte volna? Talán a kisujját egyenesebben kellene tartania. De ha úgy csinálta, az sem segített. És az sem, ha megnyújtotta a magánhangzókat vagy magasabban tartotta a kezét. Hófehérke egyik variációt a másik után próbálgatta végig, míg be nem görcsölt a keze.

– Mi volt az? – kérdezte. – Éreztem valamit.

Csipi trillázott.

– Valami melegséget éreztem az ujjaimban. Csakhogy már el is múlt.

Mit csinálhatott most másképp? Esetleg erőteljesebben beszélt volna? Hófehérke tett még egy kísérletet, felemelte, aztán lejjebb vitte a hangját. És lám, amint úgy beszélt, hogy beszívta a levegőt a hasába, újra jelentkezett a melegség.

Egészen izgatott lett. Ha már tudja érzékelni a varázserőt, akkor talán közelebb is tud majd jutni a varázslathoz. Hófehérke megújult lelkesedéssel gyakorolt tovább, hol a hangmagasságon, hol az ujjtartáson változtatott egy kicsit. A kezében összpontosuló erő minden változtatással nőttön-nőtt. Érezte a fokozódását a karjában, majd ahogy áthaladt az ujjain, amikor a varázsige végére ért. A melegség az ujjhegyei felé áramlott, onnan pedig fényvillanásban tört elő.

De a kő nem változott semmit.

Hófehérke ráfújt az ujjaira. Nem látta a sötétben, de sejtette, hogy kipirosodott és felhólyagzott a bőre.

– Majdnem sikerült, Csipi, de bennragadt az erő. Ki kell engednem valahogy.

A pergamen fölé hajolt, és megismételte a varázsigét. Amikor a vége felé közeledett, ezúttal a kőre irányította az ujját. A melegség áthaladt rajta, majd a hegyénél kilépett. A fénysugár átívelt a szobán.

A kő eltűnt. Csipi felröppent, ijedten csipogott.

Hófehérke alig mert levegőt venni, ahogy közelebb lépett, hogy megvizsgálja a kő helyét. Teljesen eltűnt volna? De aztán megpillantotta: kavics lett belőle, ugyanolyan vöröses árnyalatú, mint a kő volt, de a mérete a töredékére csökkent.

– El sem tudom hinni, Csipi!

A veréb ugrándozni kezdett a kavics körül, piszkálgatta a csőrével. Hófehérke legszívesebben kiszaladt volna, és kikiáltotta volna a győzelmét a csillagoknak. De inkább újra a kezébe vette a pergament.

– Itt az áll, hogy ha érvényteleníteni akarjuk a varázslatot, nem kell mást tennünk, mint végigcsinálni mindent visszafelé.

Ebben persze volt logika, de nehezebb volt végrehajtani, mint ahogy hangzott. Mindent megfordítani olyan volt, mint megtanulni egy másik varázsigét, és Hófehérkének megint megperzselődött néhány ujjvége. De a tanulás most már gyorsabban ment, és hamarosan el tudta szavalni a mondókát, mely visszaalakította a követ az eredeti méretére.

– Nahát, lehet, hogy tényleg képes vagyok ilyesmire? – suttogta. – Még a végén meg is menthetem magam…

✶

– Annyi mindent összezsugorítottam tegnap este!

Hófehérke végül engedett a késztetésnek, és benézett a mostohaanyja szobájába. Ki gondolta volna, hogy ennyire odalesz egy tükörért?

A szeme száraz volt, ujjai sajogtak. Előző éjszaka alig aludt. Inkább fennmaradt, és egymás után bűvölte meg a tárgyakat. Úgy összezsugorított egy kanalat, hogy belefért a tenyerébe, az egyik szoknyáját pedig babaméretűvé változtatta. Volt olyan is, ami nem sikerült. Az ágya melletti vázában virító vágott rózsa például ugyanolyan nagy maradt, és így járt egy falevéllel meg az ebédről eltett almával is. A varázslat bizonyára csak az élettelen dolgokra volt érvényes.

– Jól haladsz, királykisasszony! – szólt a varázstükör szokásos monoton hangján, az álarc üres szeme mentes volt minden érzelemtől. – De a zsugorító varázsige nem fog megvédeni a királynő varázslatától.

Hófehérke jobb szerette volna, ha a tükör hagyja, hadd örüljön a győzelmének.

– Csak ezeket a varázsigéket találtam.

– Vannak még itt más varázserőforrások is. Csak meg kell találnod őket.

– Hogyha annyira fontos, miért nem tudod elárulni, merre vannak? Nem úgy van, hogy te mindent látsz?

– A királynő sötét mágiája akadályozza a látásomat.

Nem most történt először, hogy Hófehérke elgondolkodott azon, vajon megbízhat-e a tükörben. De minden, amit az a mostohaanyjáról mondott neki, egybevágott azzal, amit már ő is gyanított, sőt, tudott – ahogyan máskor is megesett, hogy bizonyos dolgokat a csontja velejéig érzett, holott ésszel nem fogta fel őket.

– Miért akar nekem rosszat a királynő? – kérdezte.

– A szépséged miatt.

– A szépségem miatt? – Hófehérke a tükörhöz is és a benne látszó saját képéhez is szólt egyszerre. Tényleg sokan mondták őt szépnek. – De a mostohám is szép.

– De te szebb vagy nála.

Hófehérke rápillantott sikálástól kérges, kivörösödött kezére, a túlságosan is vékonyka termetéről lógó rongyokra.

– Igazán emiatt van az egész? Féltékeny rám?

A tükör nem felelt. Hófehérke mérgesen nézte, azt kívánta, bárcsak ne lenne olyan rejtélyes. Aztán valamin megakadt a tekintete. A tükör felülete megváltozott. Hófehérke visszatükröződése sötétebb lett, mintha a tükör sötét üveggé változott volna, és mintha valami halvány árnyék jelent volna meg mögötte.

Hófehérke közelebb lépett. Lehetett valami a tükör mögött?

– Megpróbálhatom…?

A tükör hallgatott. Hófehérke összeszedte a bátorságát, tekintetét a tükörre emelte, kezét pedig a szeme fölé tartotta, hogy védje a fénytől. Az üvegen keresztül meglátta a mögötte lévő falat alkotó köveket. Valami fényesebb dolgot is észrevett, valami fémfogantyúfélét.

– Mi van ott mögötted?

Hófehérke odaszaladt a tükör oldalához, végighúzta rajta az ujját, ott, ahol a falnak nyomódott. Próbálta, ahogy csak tudta, de nem tudta elhúzni a tükröt a faltól.

– Egy fogantyú van mögötted – mondta. – Ez nem lehet véletlen…

Hófehérke újra megpróbálta lefeszíteni a tükröt, és közben azon tűnődött, milyen messzire merészkedett azóta, amikor még hozzászólni is félt. A tükör azonban továbbra is szorosan tapadt a falhoz. Ekkor Hófehérkének támadt egy ösztönös megérzése, ugyanolyan, mint ami ahhoz vezette, hogy bevesse a zsugorító varázslatot.

Megint odalépett a tükör elé. A felülete most is sötétebb volt, és kevésbé verte vissza a fényt. Egy tó felszínére emlékeztette Hófehérkét. Szinte mintha fodrozódna és folyékony lenne.

Hófehérke belenyúlt.

Olyan érzés volt, mintha hűvös vízbe merítette volna a kezét, csak könnyedebb volt, légiesebb, és volt benne egy adag borzongató varázslatosság is. Örvények cirógatták a bőrét. Ujjhegyei sima kőfalhoz, aztán egy hideg fémfogantyúhoz koccantak. Meghúzta a fogantyút.

Nyikorgó hang töltötte be a szobát. A verebek riadtan felrebbentek, és körberöpülték a királynő könyvespolcát. Csakhogy az már nem könyvespolc volt. Kifordult a falból, mint egy ajtó, mögötte pedig egy poros, pókhálós folyosó tárult fel, melyet füst nélkül égő fáklyák világítottak meg. Hófehérke hevesen dobogó szívvel lépett be rajta.

A levegőnek olyan illata volt, mint amilyen viharok előtt szokott lenni. Széles lépcsősor kanyargott lefelé egy föld alatti teremhez. Apró karmok kaparásztak egyre hangosabban Hófehérke körül, aztán elhalkultak. Amikor Hófehérke meglátott egy kampón lógó koponyát, el kellett fojtania sikolyát. Talán az is a mostohaanyja műve volt? Hófehérke végre ráébredt, mekkora veszélyben van. Mi volt az a jelentéktelen zsugorító varázslat ehhez a nyilvánvaló gonoszsághoz képest? Hófehérke vett egy mély, nyugtató lélegzetet. Eljutott idáig, de az volt az érzése, hogy a keresett varázserőért még tovább kell mennie.

A terem túloldalán volt egy ajtó, mely egy műhelybe vezetett. A helyiségben polcok sorakoztak, megrakva könyvekkel, furcsa tárgyakkal és üvegekkel, melyek tartalmát Hófehérke inkább nem is akarta megismerni.

Megfogta az egyik könyv gerincét, de elkapta a kezét, mert szúró fájdalmat érzett az ujjaiban. Óvatosan megpróbálkozott a mellette álló bőrkötéses kötettel. Ez nem támadott rá, úgyhogy ráfektette a poros asztalra. Különféle varázsigék voltak benne, betegséget és halált, vagy éppen rémálmokat okozók. Hófehérke megállt egy életet adó és egy védelmező varázsigénél. Ezek hasznosnak tűntek, Hófehérke azonban aggódott, hogy a mostohaanyja észrevenné a hiányzó könyvet.

Végigsimított a lapokon, és eszébe jutottak azok, amelyeket a párnája alá rejtett. Vajon visszavágna-e a kötet, ha kárt tenne benne? Akárhogy is legyen, nem volt ideje aggályoskodni. Gyorsan felkapott egy kést az asztalról, és kivágta a két varázsigét tartalmazó oldalakat. Begyűrte a lapokat a pruszlikja alá, és visszaszaladt, fel a lépcsőn, keresztül a titkos átjárón.

– Öld meg! – hangzott fel hirtelen a mostohaanyja hangja.

Hófehérke szíve majd’ kiugrott a mellkasából.

– De felség! – hallatszott egy férfihang.

Hófehérke egy pillanat alatt észhez tért, és rájött, hogy a hangok a fal túloldaláról érkeztek. Odahajolt a kőhöz, hogy jobban halljon.

Mostohaanyja hangja mély volt és parancsoló, mint mindig.

– Tudod jól, mi vár rád, ha nem jársz sikerrel!

– Igen, felség!

A hangok elhaltak, Hófehérke pedig reszketve hátralépett. Az még hagyján, hogy gyanította, a mostohaanyja megölette az ellenségeit, de egész más volt hallani is, ahogy kiadta rá az utasítást. Hófehérke szaporábban szedte a lábát a folyosó kijárata felé.

Szerencsére a mostohája hálószobája üres volt, amikor odaért. Visszazárta a könyvespolcot, és a szobájáig szaladt. Kevéssel azután, hogy becsukta maga mögött az ajtót, léptek közeledtek a lépcsőn, aztán valaki követelőzve kopogtatott.

Hófehérke igyekezett egyenletesen venni a levegőt, amikor a királynő beviharzott a szobájába. Olyan volt az arca, mint a mitikus legendabeli szépségeké. Tényleg lehetséges volna, hogy ez a nem e világi nő irigykedik rá? Hófehérke elhúzódott előle, abban reménykedve, így talán kevésbé látszik, mennyire reszket. Lehetetlennek tűnt, hogy a királynő ne tudta volna meg, mit művelt az imént.

– Végeztél az összes takarítással mára? – kérdezte a királynő.

Hófehérke pukedlizett.

– Még nem mindennel. Épp most akartam folytatni.

A királynő csak legyintett.

– Hagyd azt most. Virágokat akarok a bálterembe.

A mostoha soha nem hagyta büntetlenül a befejezetlen házimunkát. Valami nagyon rossz dolog lehetett készülőben.

– Szedjek virágokat a kertből? – kérdezte Hófehérke.

– Nem, vadvirágokat kérek. Menj, és hozz egy csokorral az erdőből. A vadász majd elkísér.

Hófehérke ekkor észrevette, hogy a szakállas, széles vállú, erdészruhás ember odakint várakozik.

A férfi meghajolt.

– Felség.

Hófehérke az ő hangját hallotta az átjáróban. Most, hogy az arcát is látta, eszébe jutott, hogy látta már korábban a kastély környékén. Úgy rémlett neki, egyszer készített a férfi családjának valami süteményt is, amikor az elmondta a szakácsoknak, hogy a kisfia megbetegedett. Hófehérke azonnal, minden kétséget kizáróan tudta, hogy ezt az embert azért küldik vele, hogy megölje őt odakint, a mezőn.

Végigfutott rajta a hideg. Gondolkodnia kellett, hogy nyugodt maradjon.

– Köszönöm, kedves mostohám – mondta lesütött szemmel, békés arccal. – A vadvirágok biztosan gyönyörűek ebben az időszakban. Kaphatok pár percet, hogy összeszedjem magam és amire szükségem lesz? – A vadászra pillantott: – Odamegyek majd az istállóhoz, ha az megfelel.

A vadász meghajolt.

– Igen, felség. Ott fogom várni.

Képzelte volna csak Hófehérke, hogy ingerültség bujkált a férfi szeme sarkánál?

Amikor távoztak, Hófehérke ismét pukedlizett, és közben olyan görcsösen markolta a szoknyáját, hogy csoda, hogy szét nem foszlott. Abban a pillanatban, amint a léptek halkulni kezdtek, Hófehérke összekapta a holmiját, és a tettek mezejére lépett. Menekülnie kellett, csak azt nem tudta, hová. Miközben őrült tempóban végiggondolta a lehetőségeket, összezsugorította a tartalék ruháit, és bedobálta őket egy kosárba.

Kipillantott a pinceablakon, és meglátta, hogy a királynő az udvaron keresztül az istálló felé tart. Ekkor támadt egy észvesztő ötlete. Ha a királynő most odalent van, akkor a hálószobája üres.

Hófehérke felrohant a lépcsőn.

– Meg fogja parancsolni a vadásznak, hogy vigyen ki az erdőbe, és öljön meg – mondta a tükörnek, miután berontott a szobába. Hófehérke körül porszemek kavarogtak a nap fényében. Mostohája bútorainak mozdulatlanságát most vészjóslónak érezte. Attól félt, valamelyik mindjárt életre kel, és elragadja.

Örvénylő, zöld köd gomolygott a tükör felszínén.

– Futnod kell!

– Velem tudnál jönni? Lekicsinyíthetnélek, hogy beleférj a kosaramba.

De amint a kérdés elhagyta a száját, eszébe jutott egy csomó olyan dolog, ami akadályt jelenthetett. A királynő akár védelmező varázslattal is elláthatta a fontos tárgyat. Vagy mi van akkor, ha sikerül ugyan összezsugorítani, de azután sem lehet levenni a falról?

– Megpróbálhatsz magaddal vinni – felelte a tükör.

Hófehérkének több se kellett. Elszavalta a zsugorító varázsigét. Fény villant, majd a tükör csörömpölve a földre zuhant, amitől Hófehérke halálra rémült. Visszafojtott lélegzettel lépett közelebb. A falitükör kézi méretűre zsugorodott, és Hófehérke megkönnyebbülve látta, hogy nem keletkezett repedés a felületén. Óvatosan a kosarába helyezte, és leszaladt a lépcsőn. Át kellett jutnia a kert bejáratán, onnan aztán kisurranhat a hátsó kapun.

Nem volt könnyű gyorsan és halkan haladni lefelé a hátsó lépcsőn, miközben ilyen kényes portékát szállított, de Hófehérke megtette, ami tőle tellett. A földszinten a lépcső kétfelé ágazott: az egyik fele a szobája felé, a pincébe, a másik pedig a kertbe vezetett. Hófehérke az utóbbin folytatta útját, aztán teljes súlyával nekidőlt a nehéz kertkapunak.

– Hófehérke!

A mostoha hangja visszhangzott a palota termeiben. Hófehérke jéggé dermedt, és elbizonytalanodott, válaszoljon-e, vagy fusson, hogy mentse az életét. Ilyen lehet az őzek riadalma is, mielőtt a vadász nyila eltalálja őket.

Hófehérke meglátta a királynőt.

– Mi tart ilyen sokáig?

Hófehérke testének minden porcikája futni akart, a királynő tekintete alatt mégis földbe gyökerezett a lába.

Reszkető hangon felelte:

– Bocsánatot kérek, kedves mostohám. Már úton vagyok.

– Gyere azonnal! A vadász már vár.

✶

A vadász nem úgy nézett ki, mint valami gyilkos. Idősebb volt, az apja is lehetett volna Hófehérkének. A karja erőtől duzzadt, de a szemében nem látszott rosszindulat, és valahányszor Hófehérkéhez szólt, mindig tisztelettel tette. Az övében azonban hosszú kést hordott, a nyergéből pedig balta lógott. A férfi alaposan szemügyre vette Hófehérkét, miközben baktatott velük a ló.

Hófehérke oldalvást ült a nyeregben, és amint az erdő mélye felé haladtak, félelme egyre nőtt. Eljátszotta az esélyt, hogy egyedül hagyhassa el a kastélyt. Vajon le tudná-e hagyni a vadászt az erdőben? A férfi igazi harci ménen ügetett, míg neki csak egy póni jutott.

A vadász megállt.

– Ez a mező megfelel a virágszedéshez, felség?

– Igen, köszönöm.

Úgy tűnt, a férfi nem akarja követni, úgyhogy Hófehérke nem vesztegette az idejét arra, hogy messzebbre távolodjon tőle. A fű közt mindenféle árnyalatú virágok nőttek – rózsaszín és kék, borzas búzavirágok, finom, lila szirmú, szemérmes nefelejcsek. Hófehérke más körülmények között szívesen eltöltött volna ott egy délutánt. Érezte a hátán a vadász tekintetét, amikor szedni kezdte a virágokat.

Megakadt a szeme egy kis bíborszínű virágon. Nem tudta a nevét, de harangszerű kelyhe ismerős volt neki. Aztán eszébe jutott, hol látott ilyeneket azelőtt. A virág pont úgy nézett ki, mint amit a mostohaanyja varázslókönyvéből elcsent védelmező varázsige is leírt. Leszedett belőle néhány maroknyit.

Hófehérke hátranézett a válla fölött, és látta, hogy a vadász a lovával van elfoglalva. Már nem őt figyeli. Óvatosan előhúzta a tükröt, és a fűre fektette.

– Tükör, nem tudtam elmenekülni – suttogta.

Az üveg a felette lévő felhőket és fákat tükrözte vissza. Nem jelent meg rajta az arc.

– Tükör!

Hófehérke felemelte és belenézett. A tükörképe nézett vissza, semmi más. Hidegség sugárzott a keretből, ugyanaz a hűvösség, amely a mostohaanyja varázslótermét is áthatotta. Talán a mostoha észrevette, hogy eltűnt a tükre, és valami varázslatot küldött utána?

Hófehérkének remegni kezdett a keze. Ott volt egyedül egy férfival, aki meg akarta ölni, az egyetlen segítőtársa pedig megkukult.

– Gyere vissza! Kérlek, gyere vissza! – kérlelte a tükröt elcsukló hangon.

Megrázta, letörölte a kötényével, de továbbra sem látott benne mást, mint saját feldúlt arcát.

Felnézett. Vadásztőr pengéje emelkedett a magasba a háta mögött. Elkapta a vadász elszántságtól hideg tekintetét.

Hófehérke felsikoltott, maga elé kapta a karját.

Varázsige, valamilyen varázsige kellene most. De mozdulatlanná dermedt a nyelve. Szorosan lehunyta a szemét, és várta, hogy lecsapjon rá a kés.

A döfés azonban elmaradt. Valami puffant előtte a földön. Hófehérke kinyitotta a szemét, és meglátta a földbe fúródott vadászkést. A vadász hamuszürke arccal állt fölötte.

– Nem tudom megtenni. Bocsásson meg. Fusson, hercegnő, és sose jöjjön vissza!

✶

Az elkövetkező órák egybemosódtak. Hófehérke csak futott, futott a fák között, árnytól árnyig menekült, mivel az erdő a rémálmaiból ismert szellemekké változott át. Végül megnyugodott annyira, hogy ráébredt, a félelmei ijesztőbbé teszik a dolgokat, mint amilyenek valójában. Ekkor odamentek hozzá a vadon állatai, és elvezették egy erdei kunyhóhoz.

Ami ezután jött, az élete egyik legfurcsább és egyben legcsodásabb estéje volt. A házikó hét kedves, aprócska emberé volt. Nemcsak vacsorával kínálták, hanem megengedték azt is, hogy náluk maradjon. Még az emeleti hálószobájukat is átadták neki, ők pedig odalent aludtak.

Hófehérke hálás volt, hogy rátalált a szívélyes kis teremtésekre. Másnap reggel már frissebben és bátrabban ébredt. Lement a konyhába, és bőséges reggelit készített, majd az ajtóból integetett új házigazdáinak, amikor munkába indultak.

– Legyen jó napotok, Morgó! – mondta. – Estére sütök nektek piszkés pitét.

Morgó próbált morcosan nézni, de Hófehérke észrevette, hogy mosoly bujkál az arcán. Kezdett rájönni, hogy Morgó nem is olyan zsémbes, mint amilyennek mutatta magát.

Tudor – figyelmesen, mint mindig – megemelte a kalapját.

– Légy óvatos, királykisasszony! – figyelmeztette. – A királynő ravasz!

– Tudom – felelte Hófehérke. – Ne aggódjatok! Tudok magamra vigyázni.

A tiszta reggeli fényben már szinte hitt is benne.

Miután újdonsült barátai távoztak, köré gyűltek az erdő állatai. Csipi és kék szajkó barátai odaszálltak az ablakpárkányra, őzikék kukucskáltak be az ajtón, nyúlcsalád telepedett a kandalló mellé, és mókuspár nyújtózott el az ebédlőasztalon.

Hófehérke sóhajtott egyet. Arra gondolt, bárcsak elengedhetné magát ebben a meghitt kuckóban, ám továbbra is vele volt a szorongató érzés, hogy nem szabadult meg egészen a királynő haragjától.

– Mire várjak? – mondta, és összecsapta a kezeit. – Gyerünk mosogatni és főzni, aztán majd gyakorlom egy kicsit a varázslást!

Az edényeket a nyulakra, a söprögetést a mókusokra bízta, a madarakat pedig elküldte bogyókat gyűjteni. Az egyetlen feladat, amelyet nem bízott az állatokra, az a sütés volt, így hát maga nyújtotta ki a tésztát, és állította össze a piszkés pitét. Amikor minden tiszta volt, és a pite is készen állt a sütésre, néhány percre lehuppant egy székre, és elkortyolt egy csésze teát.

– Kipróbáljak valami varázsigét? – kérdezte kisvártatva.

A gidák riadtan elhúzódtak, a nyuszik azonban felugrottak, és hegyezni kezdték a fülüket. Hófehérke elővette a kosarát, és az asztalra pakolta a tartalmát: a réten szedett vadvirágokat, a királynő könyvéből kivágott varázsigéket, meg a továbbra is vészjóslóan sötét varázstükröt. Hófehérke gyomra összeszorult a tükör látványától. Talán ha előrehalad a varázslásban, a tükröt is meg fogja tudni javítani.

Maga elé terítette a pergameneket.

– Mit gondoltok, mit csinál egy életadó varázsige?

A gyógyító varázslat bizonyára hasznos lehet. A formája hasonlított a zsugorító varázsigéhez: a mondókát kézmozdulatok kísérték.

Ezúttal rövidebb idő alatt sajátította el a varázsigét, mint annak idején a zsugorítósat. Kezdte kitapasztalni, hogyan kell megfelelően végezni a varázslatokat, a melegség és a felgyülemlő erő azt súgta, helyes úton jár. Negyedik próbálkozásra már érezte is az ismerős áramlást az ujjhegyei felé, és rámutatott az egyik leszakított vadvirágra.

Apró fénypont ugrott át az ujjából a virágra, és a levélről, ahol leszállt rá, egész a szirmok széléig terjedt szét. A szárból ekkor friss, zöld hajtás nőtt ki. Az egyik őz rágcsálni is kezdte.

– Csak nem akarod megenni? – szólt Hófehérke, de az állat csak a farkát csóválta.

– Nahát, sikerült a varázslat – nyugtázta Hófehérke, és egy újabb virágszálat helyezett az asztal közepére. – Megpróbálom még egyszer.

Hófehérke megismételte a versikét. Az erő a kezéhez áramlott.

Az őzike böffentett.

Hófehérke megrezzent, a varázslat pedig nagy ívben kilőtt, és eltalálta a varázstükröt. Az egy pillanatra fényesen felragyogott, aztán újra elsötétült.

Hófehérke rémülten felkapta, és végigfuttatta tekintetét a felszínén. Összetörte vajon? De nem látott rajta repedést vagy észrevehető sérülést. Viszont a felületén…

Hófehérke nagyot nézett. Képek villantak fel az üvegen, aztán megint eltűntek. Hófehérke kislányként, ahogy az édesapjával játszik. Hófehérke, már idősebbként, az édesapját siratja. Aztán a vadásztól való szökésének egészen friss képei. Netán most újul meg a tükör varázsereje? Nézte, nézte, de a képek elhalványultak.

Hófehérkének átfutott az agyán egy lehetőség. Talán az életet adó varázsige újra tudná éleszteni a tükröt. Vett egy mély levegőt, és visszatette az asztalra. A tőle telhető legteljesebb figyelemmel mondta el újfent a varázsigét, és egyenesen a tükör felé irányította. A tükör megint felfénylett. A múltbeli események ismét átfutottak rajta, de ezúttal még gyorsabban tovatűntek.

Hófehérke még ötször ráolvasta az életet adó igét a tükörre. A képek mindannyiszor megjelentek néhány röpke pillanatra, majd szertefoszlottak. Javult volna a tükör az egymást követő igézésektől? Bármennyire is vágyott rá Hófehérke, nem úgy nézett ki.

Hófehérke hátradőlt. A hatástalan varázsige ismételgetése nem tűnt bölcs módszernek. Lehet, hogy jobb lenne továbblépni a védelmező varázslatra.

Ehhez a varázslathoz szükség volt egy tükörre, és Hófehérke előtt természetesen volt egy – jóllehet nem akármilyen – példány. Nem tűnt helyesnek, hogy azt a nagybecsű tárgyat kell használnia, amely valaha varázseszköz volt, de nem volt más választása.

Alaposan átolvasta a lépéseket. Bonyolult volt, és nemcsak varázsigékből állt, hanem egy virágfüzért is meg kellett lengetni a tükör körül. Hófehérke fogott két kék vadvirágot, összekötötte a szárukat, és elkezdte összefonni őket. A munka a horgolásra emlékeztette, csak épp horgolótű nélkül kellett csinálni. Idővel ráállt a ritmusra is. Az ujjai pedig illatosak lettek, mint valami parfüm.

Csak az ablakon át szemébe tűző napsugarak akasztották meg a figyelmét. Elfordította a székét, és folytatta a szövést. Csupán néhány hurok volt még hátra.

Végül letette a kézimunkát, és megcsodálta. Egy cseppet kusza volt, de egész közel állt ahhoz, amit a kép mutatott. A madarak berepültek, hogy megnézzék.

– Hogy tetszik?

A madarak csicseregve fejezték ki elismerésüket. Hófehérke még egyszer felemelte a fonatot, de most közelebbről is megnézte. Várjunk csak, ez nem lesz jó! Úgy szőtte a mintát, hogy a tükörképe lett annak, ami a pergamenen szerepelt.

– Ó…

A hangját biztosan áthatotta a csüggedés, mert a nyúlcsalád nyomban odabújt a bokájához. Hófehérke a halántékát dörzsölgette. Szeme elfáradt a pontosságot igénylő munkában, ujjai sajogtak. Hét házigazdája pedig nemsokára hazaér.

– Jobb lesz, ha holnap folytatom.

A verebek és kék szajkók segítettek neki eltakarítani az asztalról a lehullott szirmokat, Hófehérke pedig gondosan elpakolta a tükröt és a pergameneket a szekrénybe.

– Csak így egyedül, kedveském? Nincsenek itt a kis emberek?

Hófehérke felugrott. Egy öregasszony lesett befelé a házikó ajtajának nyitott felső része fölött. Amint Hófehérke szívverése nyugodtabb lett, látta, hogy az asszony törékeny, ráncos és görnyedt. Egy kosárnyi almát cipelt a karján. Hófehérke megsajnálta. Nehéz élete lehetett, hogy még ilyen öregen is házalnia kellett.

– Nincsenek itt – felelte. – Ismeri őket?

A kofa beleszimatolt a levegőbe.

– Csak nem pitét sütsz?

Furcsa egy némber volt, az kétségtelen. Hófehérke azon tűnődött, vajon nagyothall-e.

– Igen, piszkés pitét.

– A férfinépnek almás pitére fáj a foga! Ami ilyen almából készül, mint ez itt, ni! Kóstolj csak meg egyet!

A banya odatartott felé egy tökéletesen sima, piros almát. Hófehérke még a szoba túloldaláról is érezte az illatát.

– Ó, tényleg pompásak!

– Gyere csak! – biztatta a kofa. – Harapj bele!

Szárnycsapkodás hallatszott. A madarak a vénasszony feje köré rajzottak, csipkedni kezdték, és a köpenyét húzgálták. Az anyóka felkiáltott.

– Hagyjátok abba! – kiabálta Hófehérke a zűrzavarban. – Hess innen! Szégyen, gyalázat! Ráijeszteni egy idős asszonyra!

Az almaárus az arca elé tartotta a kezét, Hófehérke pedig bevezette és leültette az asztalhoz. Nem értette, mi ütött a madarakba. Még olyat sem tapasztalt soha, hogy valakire haragosan néztek volna, hát még olyat, hogy megtámadjanak valakit.

– Foglaljon helyet, asszonyom! – mondta Hófehérke. – Igazán sajnálom. Hozok egy kis nyugtató teát. Kér egy kis süteményt?

– Az jó lenne, kedvesem.

Hófehérke érzett valami nyugtalanítót a vénasszony mosolyában. Vagy csak az állatok különös viselkedése zaklatta fel?

Volt még két szelet maradék süteménye. Hófehérke odament a szekrényhez, ahová eltette a virágfüzérbe bugyolált tükörrel együtt. Lopva ránézett az öregasszonyra, aztán úgy fordult, hogy az ne láthassa, mit csinál. Suttogva rámondta a tükörre az életet adó varázsigét, majd úgy mozgatta, hogy a fényvisszaverő felület a válla fölé essen.

Tüstént meg is jelent benne a kép: Hófehérke, amint beleharap egy almába, aztán élettelenül összeesik. A banya pedig vihogva átváltozik a mostohaanyjává.

Hófehérke elfojtotta a torkából feltörni készülő kiáltást, és gyorsan letette a tükröt, mielőtt még leejtette volna. A tükör eddig múltbeli képeket mutatott neki, a mostani azonban figyelmeztetésnek tűnt. Hogyan találhatta meg a királynő ilyen hamar? Hófehérke legszívesebben elszaladt volna. A kofa elég gyengének tűnt, talán nem érné utol. Minden erejét össze kellett szednie, hogy mosolyt erőltessen az arcára. Aztán fogta a süteményt és odavitte az asztalhoz.

– Nem olyan jó, mint amikor frissen jön ki a sütőből, de azért remélem, ízleni fog – mondta remegve.

Az anyóka megint elmosolyodott. Most, hogy Hófehérke már tudta, mit kell figyelnie, az ismeretlen arc mögött felfedezte a mostohaanyja öntelt mosolyát.

– Ízletes, aranyom. Hadd háláljam meg ezzel az almával.

Az asszony még egyszer felé tartotta az ínycsiklandó gyümölcsöt. Noha Hófehérke látta az igazságot, hogy milyen alma is volt az valójában, mégis összefutott a nyál a szájában.

– Köszönöm – felelte. – Most nem vagyok éhes, de elteszem későbbre.

– Egy falatot meg kell kóstolnod most! – A vénasszony cinkosan közelebb hajolt. – Elárulok egy titkot. Ez egy kívánságteljesítő alma. Csupán egyszer kell beleharapnod, és minden álmod valóra válik. Biztosan vágyik valamire a kis szíved!

Hófehérke körülnézett, az állatokat kereste. Egypár veréb kandikált befelé az ablakból, az ajtónál meg három csíkosmókus lebzselt, a többiek azonban szétszéledtek.

– Csak van valaki, akit szeretsz? – kérdezte a királynő. – Ejnye, na! Egy ilyen jóravaló leányzónak kijár egy falat!

Nehéz volt gondolkodni, miközben a kofa ilyen állhatatosan tukmálta rá az almát. Gyanakodni fog, ha Hófehérke továbbra is visszautasítja. Talán valami úton-módon meg kellene győzni arról, hogy a fortélya bevált.

Hófehérke óvatosan megfogta az almát.

– Na jó, csak egy harapást – mondta.

A szájához emelte, és úgy fordult, hogy a királynő ne lássa, hogy nem ér a szájához. Az alma illata így is épp eléggé ínycsiklandó, kóstolásra csábító volt. Hófehérke úgy tett, mintha megenné és elájulna, pontosan, ahogy a tükörben látta. Lecsúszott a székről, és elengedte az almát, hadd guruljon.

Vajon elég meggyőző volt? Hófehérke olyan aprókat lélegzett, amennyire csak tudott, miközben léptek közeledtek hozzá, majd eltávolodtak. Az ajtó kinyílt és becsukódott. Elszámolt százig, aztán végre kinyitotta a szemét. Napfény ömlött be az ablakokon. Minden csendes volt. Az alma érintetlenül hevert néhány lépés távolságra. De hol voltak az állatok?

– Okosabb vagy, mint gondoltam – szólalt meg az öregasszony a háta mögött.

Hófehérke hátrafordult. A banya ott volt a lépcső mellett.

A vénség most egyenesebben állt. A hátáról eltűnt a púp. A mostoha elszánt léptekkel közeledett felé.

– Eddig azt gondoltam, haszontalan és ostoba vagy, de már kétszer is kitértél a halál elől. Talán alábecsültelek.

Hófehérkének tudnia kellett volna, hogy valami nincs rendjén. Túlságosan nagy volt a csend. Nem jöttek oda hozzá az állatai.

A királynő lassan egyre közelebb ért hozzá.

– Meglehet, ott rontottam el, hogy nem akartam bepiszkolni a kezem. De alighanem a legközönségesebb módszerek a leghatékonyabbak.

Ráncos kezét a köpenye hajtása alá mélyesztette, és hosszú kést rántott elő. Aztán vénasszonyokra egyáltalán nem jellemző sebességgel iramodott Hófehérke felé.

Madarak lármája törte meg a csendet. Kéklő-barnálló felhő süvített be az ablakon, egyenesen bele a banya arcába. A királynő sikoltva hadonászott késével a verebek és kék szajkók felé. A madarak szétrebbentek, Hófehérkének pedig összeszorult a szíve, amikor meglátta, hogy az egyik veréb a földre esett.

– Nem!

Az ernyedt test látványa cselekvésre sarkallta Hófehérkét. Rámondta az életadó varázsigét az elhullott madárra, de célt tévesztett. A piszkés pitét találta el, aminek rögtön lába nőtt, és lesétált az asztalról.

A királynő a pitére meredt.

– Ezt meg hol tanultad?

Három nyuszi rontott be az ajtón, eltorlaszolták az utat a királynő lába körül, egy őzike meg cibálni kezdte a köpenyét. Hófehérke bevetett még egy életadó varázsigét a halott madárért, és megkönnyebbülve látta, hogy az megrázza magát, és talpra szökken.

Megint szárnycsapásokat hallott. A többi madár körülvette Hófehérkét, és az ajtó felé húzták. Menekülés közben hallotta, hogy a királynő az életadó varázsigét kántálja. Talán saját magát akarta gyógyítani? De hát nem is sérült meg!

Valami gyanús volt. Hófehérke lebukott egy vizesvályú mögé, épp jókor, mert villámcsapás süvített el a feje felett, és nekicsapódott egy fának, ami azonnal összeaszalódott.

Ez bizony nem életadó varázsige volt. A szavak ugyanazok voltak, ám a királynő visszafelé mondta őket.

Vagyis gyilkos varázsige volt.

– Semmi értelme a bujkálásnak – mondta a királynő. – Igazán lenyűgöző, hogy megtanultál pár varázsigét, de van fegyverem a kis tollasok ellen, ha meglátok még egyet. Gyere elő, akkor nem esik bántódása az állataidnak.

A királynő lehalkított hangon újabb varázsigét kezdett kántálni. Hófehérke kilesett a vályú mögül, és látta, ahogy a mostoha épp kilép a házból. Fent pedig megpillantotta a gyülekező madarakat, akik épp arra készültek, hogy újra megrohamozzák a királynőt.

– Ne! – kiáltotta Hófehérke. – Meneküljetek!

Tovább kellett volna fejlesztenie a varázserejét. Butaságnak tűnt, hogy azt gondolta, megóvhatja magát sétáló pitékkel, mikor a királynőnek olyan lövedékei voltak, amelyek már az érintésükkel is öltek. Vajon meg tudja-e fordítani az életadó varázsigét maga is? Erőltette az agyát, próbálta maga elé képzelni a kézmozdulatokat visszafelé, de a kitörő varázserő a füvön végezte, és Hófehérke agya végül felmondta a szolgálatot. Hasztalan próbálkozott. Meg tudta volna fordítani a varázsigét, ha lett volna ideje nyugodtan gyakorolni, de ebben a helyzetben lehetetlen volt kibogozni a szavakat.

A zsugorító varázslat fordítottjával viszont volt gyakorlata. Rámutatott a királynő és közte heverő egyik kavicsra, és kősziklává változtatta, miközben a mostoha közeledett. Hófehérke így el tudott szaladni, a királynő azonban mondott valamit, amitől a kőtömb ezernyi darabra robbant. Hófehérkére éles szilánkok peregtek, karját a feje fölé kapta.

Ennyit erről az ötletről. Igazából egy védőpajzsra lett volna szüksége, de fordítva fonta össze hozzá a virágokat.

Fordítva…

Egy gondolatcsíra kezdett formálódni a fejében. Nem tudta, sikerül-e, de nem jutott eszébe más. Hófehérke csiripelést hallott maga mögött, megfordult, és megpillantotta az egyik verebet.

– Vond el kérlek a királynő figyelmét, hogy be tudjak szaladni! – kérte Hófehérke.

A veréb nekiiramodott, körbe-körbe repkedett a királynő körül, belecsípett a lábába, majd elszökdécselt. Míg a királynő kiabálva kergette, Hófehérke odaért a házhoz, beszaladt, és feltépte a szekrényajtót. Ott volt a varázstükör, a visszafelé font füzérbe tekerve. Védőpajzsnak nem volt jó, de talán…

Léptek hallatszottak mögötte. A királynő a késsel a kezében belépett.

– Tehát te vitted el a tükrömet!

Hófehérke megfordult, és meglátta a mostoháját.

– Miért gyűlölsz annyira?

– Először csak a szépséged bosszantott. De már látom, hogy egyébként is veszedelmes vagy.

A királynő elindult felé. Hófehérke a falig hátrált, egyik kezével a tükröt, a másikkal a varázsigés lapot markolta. Szavalni kezdte a mondókát a végéről kezdve, aztán reszketve folytatta előrefelé.

A királynő felemelte a kését, Hófehérke pedig lebukott, és feltartotta a tükröt. A madarak rikoltoztak. Hófehérke befejezte a varázsigét. Vakító fény villant.

Aztán csend következett.

Hófehérke pislogni kezdett, hogy elmúljon a szeméből a villódzás. Minden olyan néma volt, hogy eltűnődött, talán megsüketült-e. Óvatosan körülnézett. Egy veréb bicegett át a padlón, maga után húzta az egyik szárnyát. Egy mókus odamászott hozzá, és megdörgölte az orrával.

A királynő nem volt sehol.

A tükör pár lépésnyire a földön hevert, a felszíne homályos volt. Hófehérke belekukkantott, de visszahőkölt, mert a királynő arcát látta – az igazi arcát, nem a banyáét, aki üldözőbe vette. Sűrű köd vette körül, és belülről dörömbölt a tükrön. Hófehérke rémülten nézte, a királynő tekintete pedig rászegeződött, vonásai vicsorgássá torzultak. Hófehérke elhúzódott, és azon gondolkodott, hogyan láthatta ő ezt a nőt szépnek.

– A védelmező varázsige arra való, hogy távol tartson dolgokat – suttogta. – Ha visszafelé mondjuk, akkor pedig belül tartja őket.

Hófehérke megfogta a tükröt, gondosan bebugyolálta egy kendőbe, és becsúsztatta a kosarába. A messzeségben ott állt üresen a palota, a birodalom pedig uralkodóra várt.

– Gyertek! – mondta a köréje gyűlő madaraknak. – Főzzük meg a vacsorát! Aztán itt az ideje, hogy hazainduljunk!

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Berkshire Swash – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License