részlet

Corvina

Copyright © 2023 by Prince Harry, The Duke of Sussex
All rights reserved.
This translation published by arrangement with Random House,
an imprint and division of Penguin Random House LLC

Hungarian translation © Németh Anikó Annamária and Szepes András, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Prince Harry: Spare, Random House, New York, 2023

Könyvterv: Simon M. Sullivan és Karcagi Klára
Szaklektor: Kúnos László

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6911 3

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

MEGNEK ÉS ARCHIE-NAK ÉS LILINEK…

ÉS, TERMÉSZETESEN, ÉDESANYÁMNAK

A múlt nem halott. Még csak el sem múlt.

– WILLIAM FAULKNER

Abban állapodtunk meg, hogy néhány órával a temetés után a Frogmore kertjében, a régi, gótikus stílusú épület romjainál találkozunk. Én értem oda elsőként.

Körbenéztem, senkit se láttam.

Ellenőriztem a telefonomat. Nem kaptam se szöveges, se hangüzenetet.

Minden bizonnyal késnek, gondoltam, miközben a kőfalnak támaszkodtam.

Eltettem a telefont, és azt mondtam magamban: Csak nyugalom.

Hamisítatlan áprilisi idő volt. Már nem téli, de még nem is tavaszi. A fák még csupaszon álltak, a levegő viszont már lágy volt. Az ég szürke árnyalatot öltött, de nyíltak már a tulipánok. A halvány fényekhez képest a kertet uraló indigókék színű tó szinte ragyogott.

Milyen csodálatos itt minden, gondoltam. És egyszersmind milyen szomorú.

Egyszer régen még úgy volt, hogy ez lesz örökre az otthonom. Ehelyett életem egy rövid állomása lett csupán.

Amikor lelki és szellemi épségünket, valamint fizikai biztonságunkat féltve elmenekültünk innen feleségemmel, nem lehettem bizonyos afelől, hogy valaha is visszatérhetek. Ez 2020 januárjában történt. Most, tizenöt hónappal később ismét itt állok, néhány nappal azután, hogy harminckét nem fogadott hívást követően egy rövid, szívszaggató beszélgetést folytattam Nagyival.

– Harry… Nagyapa eltávozott.

Megélénkült a szél, hűvösebbre fordult az idő. Felhúztam a vállamat, összedörzsöltem a kezemet, és már bántam, hogy egy vékony fehér ingben érkeztem. Bárcsak ne vettem volna le a temetés alatt viselt öltönyömet, vagy legalább hoztam volna magammal egy kabátot! Hátat fordítottam a szélnek, és közben egy pillantást vetettem az immár mögöttem lévő gótikus romra, amely valójában cseppet sem volt gótikusabb, mint a londoni Millenniumi Kerék, más néven London Eye. Ehhez néhány ügyes építész szükségeltetett csupán. És persze némi látványtechnika. Mint itt a közelben annyi mindenhez, gondoltam.

Elmentem a kőfaltól egy kicsiny, fából készült padig. Leültem, és újból ellenőriztem a telefonomat, miközben szemmel tartottam a kerti ösvényt.

Hol lehetnek?

Újabb széllökés támadt. Furcsamód ez valamiért Nagyapára emlékeztetett. A hűvös modorára, vagy éppen a karcos humorára. Eszembe jutott egy évekkel korábban rendezett hétvégi vadászat. Az egyik cimborám, csak hogy beszélgetést kezdeményezzen, megkérdezte Nagyapát, hogy mit gondol frissen növesztett szakállamról, amely a családban aggodalmat, a sajtóban pedig vitát váltott ki. „Vajon kényszeríteni kellene-e a királynőnek Harry herceget, hogy borotválkozzon?” Nagyapa először a cimborámra, majd a szakállamra nézett, és arcán démoni vigyorral közölte: „EZ nem is szakáll!”

Mindenki nevetett. Lenyírni vagy nem lenyírni? Ez itt a kérdés. Aligha meglepő módon Nagyapa biztosan a nagyobb szakállra szavazott volna. „Rajta hát! Hadd gyarapodjon az a pazar viking arcszőrzet!”

Eszembe ötlött Nagyapa megannyi sarkos véleménye, határozott elképzelése, a szenvedélyei. A fogathajtás, a grillezés, a vadászat, az ételek, a sör. Ahogyan megragadta az élet örömeit. Ebben éppen olyan volt, mint édesanyám. Talán ezért is volt Nagyapa a rajongója és leglelkesebb támogatója. Még jóval azelőtt, hogy Diana hercegnővé vált volna, amikor még egyszerűen Diana Spencer volt, egy óvodapedagógus, Károly herceg eltitkolt barátnője. Egyesek szerint valójában ő hozta össze szüleim házasságát. Ebben az értelemben jó okom van azt állítani, hogy Nagyapa volt világom teremtője. Nélküle én sem léteznék.

Ahogyan a bátyám sem.

Ellenben édesanyám talán itt lenne. Ha nem Apuhoz ment volna férjhez…

Emlékszem egy Nagyapával nemrégiben, nem sokkal a kilencvenhetedik születésnapja után folytatott beszélgetésre. Akkor már az elmúlásról elmélkedett. Többé nem volt képes szenvedélyeinek hódolni. Mégis, leginkább a munka hiányzott neki. Enélkül szerinte minden összeomlik. Nem tűnt szomorúnak, egyszerűen készen állt a távozásra. „Harry! Tudni kell, mikor érkezik el a pillanat.”

A távolba tekintettem ekkor, a Frogmore sírboltjainak és emlékműveinek sziluettje felé. Ez volt a Royal Burial Ground, az uralkodócsalád oly sok tagjának végső nyughelye. Köztük Viktória királynőé. Valamint a közismert Wallis Simpsoné, továbbá még hírhedtebb férjéé, Eduárdé, az egykori királyé, dédnagybácsikámé. Miután Eduárd megvált a tróntól Wallis kedvéért, és együtt menekültek el Nagy-Britanniából, mindketten végső visszatérésük miatt aggódtak, és megszállottan vágytak arra, hogy itt temessék el őket. Nagymamám, a királynő jóváhagyta kérelmüket, de mindenki mástól jó nagy távolságra helyeztette el őket, egy terebélyes platánfa alá. Talán egy legutolsó helytelenítő intésként. A végső számkivetettség jelképes kifejezéseként. Érdekelt, hogy vajon mit érez most Eduárd és Wallis a visszatéréssel kapcsolatban. Számít ez valamit is? Azon tűnődtem, hogy ők maguk tűnődnek-e egyáltalán? Egy légies birodalomban lebegnek, és még mindig egykori döntéseiken rágódnak, vagy nincsenek Sehol, nem gondolnak Semmit? Lehet, hogy nincs Semmi mindezek után? Hogy megszűnik az öntudat, akárcsak az idő? Vagy esetleg most is itt vannak a hamis gótikus romok mellett, és figyelik a gondolataimat? Ha pedig így van… lehet, hogy édesanyám is így tesz?

Amikor rá gondolok, mindig reményt és tetterőt érzek. Ugyanakkor szíven döf a bánat.

Mindennap hiányolom őt, de ennek az idegtépő, Frogmore-nál rendezett találkozónak az apropóján különösen vágytam volna jelenlétére – és még csak nem is tudtam megfogalmazni az okát. Nehéz lett volna szavakba önteni, akárcsak oly sok minden mást vele kapcsolatban.

Bár édesanyám hercegnő volt, és egy istennő nevét viselte, egyik meghatározás sem tűnik pontosnak vagy megfelelőnek. Az emberek nagy példaképekhez és szentekhez – mint például Nelson Mandela, Teréz anya vagy Szent Johanna – hasonlították őt, de az ilyen összevetések, legyenek bármily fennköltek és szeretetteljesek, aligha ragadják meg a lényeget. A bolygó legismertebb és egyik legkedveltebb asszonya egyszerűen leírhatatlan jelenség volt. Ez az igazság. És mégis… hogyan tudott valaki mindezek ellenére, messze a hétköznapi nyelvezet nyújtotta kifejezési módokon túl is ennyire valóságosan, szinte tapinthatóan, tökéletesen élénken jelen lenni az elmémben? Miként volt lehetséges, hogy éppoly tisztán és kivehetően láttam őt, mint az indigókék tavon felém sikló hattyút? Hogyan hallhattam a nevetését éppoly hangosan, mint a csupasz fákon ülő madarak énekét? Sok mindenre nem emlékezhettem, mivel annyira fiatal voltam, amikor meghalt, sok mindenre azonban csodálatos módon emlékszem. Az ellenállhatatlan mosolyára, sebezhetőséget kifejező szemére, gyermeki vonzódására a filmekhez, a zenéhez, a ruhákhoz és az édességekhez. Valamint az irántunk érzett imádatára. Ó! Mennyire szerette a bátyámat és szeretett engem is. „Megszállottan”, vallotta meg egy interjú során.

Nos, Mami… Én is így érzek irántad.

Talán ugyanazon okból volt ő mindenütt jelenvaló, amiért szavakkal nem lehetett megfogalmazni létezésének titkát. Mert fény volt, mégpedig tiszta és sugárzó fény. Hogyan írhatnánk le pontosan, mi is a fény valójában? Ez a kihívás még Einsteinnek is komoly fejtörést okozott. A csillagászok nemrég újrapozicionálták legnagyobb távcsöveiket, és a világűr egy távoli szeglete felé fordították, ily módon pedig sikerült megpillantaniuk egy lélegzetelállító gömböt, amelynek az Earendel nevet adták. Ez a Hajnalcsillag óangol megfelelője. A tőlünk több milliárd kilométernyire lévő Earendel közelebb lehetett az Ősrobbanáshoz, a Teremtés pillanatához, mint saját Tejútrendszerünk, és minden bizonnyal már régen elenyészett, mire fénye elért hozzánk. És mégis látható a földi halandók tekintete számára, mivel oly lenyűgözően fényes és kápráztató.

Ilyen volt az édesanyám.

Ezért láthattam és érzékelhettem őt mindig, de különösen ezen az áprilisi délutánon, a Frogmore-nál.

Bizonyos értelemben az ő útját járom, és az ő üzenetét tolmácsolom. Azért jöttem ebbe a kertbe, mert békére vágytam. Mindennél jobban. A saját családom és magam miatt. De miatta is.

Az emberek megfeledkeznek arról, hogy édesanyám mennyit küzdött a békéért. Sokszor beutazta a bolygót keresztül-kasul, aknamezőkön lépdelt, AIDS-betegeket ölelt magához, háborús árvákat vigasztalt, és mindig azon munkálkodott, hogy valahol valakinek békességet hozzon. Tudatában voltam annak, hogy mennyire eltökélten vágyott volna arra, illetve akarta azt, hogy béke legyen a két fia, illetve a fiai és Apu között. Az egész családban.

A Windsorok immár hónapok óta harcban álltak egymással. Évszázadokra visszamenően mindig adódtak viszályok és küzdelmek, de ezúttal valami más zajlott. Ez egy teljes körű és mindenkit érintő törés volt, amely azzal fenyegetett, hogy a folyamat idővel helyrehozhatatlanná válik. Jóllehet én kimondottan és kizárólag Nagyapa temetésére repültem csak haza, megragadtam a lehetőséget, hogy titkos találkozót kérjek bátyámtól, Willytől és édesapámtól, hogy megbeszélhessük a dolgok állását.

Hogy kiutat találjunk.

Még egyszer rápillantottam a telefonomra, majd a kerti ösvény felé tekintettem, és azt gondoltam: Talán meggondolták magukat. Lehet, hogy nem jönnek el.

Fél másodpercig azon tűnődtem, hogy feladom, és egyedül indulok sétára a kertben, vagy visszamegyek a házba, ahol unokatestvéreim éppen Nagyapa történeteit elevenítik fel poharazgatás közben.

Aztán végre megláttam őket. Vállt vállnak vetve lépdeltek felém, mord, már-már fenyegető ábrázattal. Úgy tűnt, mintha teljes egységben vonulnának fel velem szemben. Összeszorult a gyomrom. Bármilyen más alkalommal vitatkoznának vagy perlekednének, most azonban egy csapatot alkottak, és teljesen egy húron pendültek.

Belém hasított a kérdés: Álljunk meg egy pillanatra! Most valóban csupán sétára gyűlünk itt össze? Vagy inkább párbajra?

Felkeltem a fából készült padról, tettem feléjük néhány óvatos lépést, és megeresztettem egy erőtlen mosolyt. Nem viszonozták a gesztust. A szívem hevesen kezdett verni. Lélegezz mélyeket, tanácsoltam magamnak.

A félelem mellett egyfajta végletekig fokozott tudatosságot és nagy fokú sérülékenységet érzékeltem magamban, amit életem egyéb kulcsfontosságú pillanataiban is tapasztaltam már.

Amikor édesanyám koporsója mögött lépkedtem.

Amikor először indultam harcba.

Amikor egy pánikroham kellős közepén kellett beszédet tartanom.

Ugyanezt érzem, amikor valami új dologba vágok bele, de nem tudom, képes vagyok-e rá, viszont tudom, hogy nem fordulhatok vissza. Mert már a sors tartja kezében a gyeplőt.

Rendben, Mami, gondoltam magamban, miközben felgyorsítottam lépteimet. Itt vagyunk hát. Kívánj nekem sok szerencsét!

Az ösvény közepén találkoztunk.

– Willy? Apu? Sziasztok!

– Harold!

Fájdalmasan kimérten hangzott.

Megfordultunk, majd egymás mellett lépdelve haladtunk a kavicsos ösvényen, átmentünk a repkénnyel benőtt kőhídon.

A sírok közelsége, illetve az, ahogyan hárman egymás mellett egy árva szó nélkül, ugyanabban a tempóban, lehorgasztott fejjel elindultunk, nyilván mindnyájunknak eszébe juttatta Mami temetését. Igyekeztem mindezt kiűzni a fejemből, inkább lépteink kellemesen ropogó hangjára figyeltem, és szavainkra – úgy illantak el, akár füstgomolyag a szellőben.

Britek vagyunk, ráadásul a Windsor-házból valók, így aligha meglepő, hogy mintegy mellékesen az időjárásról kezdtünk csevegni. Beszélgettünk Nagyapa temetéséről is. Ő maga tervezett meg mindent a legapróbb részletekig, erre emlékeztettük egymást egy bánatos mosoly kíséretében.

Könnyed társalgást folytattunk. A lehető legkönnyedebbet. Mindenfajta mellékes és másodlagos témát érintettünk már – arra vártam, hogy mikor térünk rá az elsődleges és legfontosabb kérdésre. Csodálkoztam, miért tart ez ennyi ideig, és vajon miként tudott bátyám és édesapám ennyire nyugodt maradni.

Körbenéztem. Már jókora utat tettünk meg, éppen a Royal Burial Ground közepén jártunk, ahol több holttest hevert körülöttünk, mint Hamlet körül. Eszembe jutott, hogy… magam is azt kértem egykor, hogy majd ide temessenek. Háborúba indulásom előtt néhány órával jelezte magántitkárom, hogy ki kell választanom a helyet, ahová földi maradványaimat helyezhetik.

– Arra az eshetőségre, fenség, ha bekövetkezne a legrosszabb… a háború rendkívül kiszámíthatatlan dolog…

Több lehetőség is felmerült. A Szent György-kápolna? A Királyi Kripta Windsorban, ahol éppen most temették el Nagyapát?

Nem. Én inkább ezt választottam, mivel a kert gyönyörű és békésnek tűnik.

Miközben lábunkkal szinte Wallis Simpson arcán lépkedtünk, Apu kiselőadásba kezdett a körülöttünk mindenfelé a gyepszőnyeg alatt örök álmukat alvó kiválóságokról, királyi unokatestvérekről, egykor előkelő hercegekről és hercegnőkről, urakról és úrnőkről. Egész életében a történelmet kutatta, így rengeteg ismerettel rendelkezett, ezért megfordult a fejemben, hogy néhány órát még eltöltünk ezzel, befejezésként pedig még le is vizsgáztat. Végül megkönyörült rajtunk, és befejezte mondandóját, amikor a tóparti füves sávon haladva egy nárciszokból álló csodálatos kis területhez érkeztünk.

Itt végre rátértünk a lényegre.

Megpróbáltam elmagyarázni a helyzetet a saját szemszögemből. Nem hoztam éppen a legjobb formámat. Kezdetben eléggé ideges voltam, miközben próbáltam uralkodni érzelmeimen, ugyanakkor igyekeztem szabatosan és pontosan fogalmazni. Magamban még azt is megfogadtam, hogy nem hagyom újabb veszekedésbe torkollni ezt a találkozót. Hamar rájöttem azonban, hogy az események kimenetele nem rajtam múlik. Apu és Willy leosztották maguk között a szerepeket, és harcra készen érkeztek. Minden alkalommal, amikor egy új magyarázattal vagy gondolatsorral merészeltem előhozakodni, valamelyikük félbeszakított, de néha együttes erővel próbáltak elhallgattatni. Különösen Willy nem akart semmit se meghallani. Miután néhány alkalommal belém fojtotta a mondandómat, szócsatába keveredtünk, és a már hónapok vagy akár évek óta szajkózott érveket vágtuk ismét egymás fejéhez. Annyira indulatossá váltunk, hogy Apu végül felemelte a kezét.

– Elég volt!

Megállt kettőnk között, és felnézett indulattól vörös képünkre.

– Fiúk! Kérlek benneteket, ne tegyétek gyötrelmessé utolsó éveimet!

Hangja érdesnek és törékenynek hatott. És ha őszinte akarok lenni, öregesnek is.

Nagyapára gondoltam.

Ekkor valami hirtelen megváltozott bennem. Willyre néztem, valóban figyelmesen, talán most először sráckorunk óta. Egyszerre láttam rajta mindent. A morcos tekintetét, amit mindig felvett, amikor velem volt dolga. Feltűnő kopaszodását, előrehaladottabb állapotút, mint esetemben. A Mamihoz való sokat emlegetett hasonlatosságát, amely elhalványult idővel. Bizonyos értelemben tükörképem volt, míg egyéb vonatkozásban éppen az ellentétem. Szeretett bátyám, örök vetélytársam. Hogyan történhetett ez velünk?

Ólmos fáradtság vett erőt rajtam. Haza akartam menni, és ekkor ráébredtem, hogy mennyire bonyolult kérdéssé vált számomra az otthon fogalma. Ámbár lehet, hogy mindig is az volt. Rámutattam a kertre, a mögötte fekvő városra, képletesen pedig az egész nemzetre, és azt mondtam:

– Willy! Egykor úgy gondoltuk, hogy egész életünkben ez lesz az otthonunk.

– Elmentél, Harold.

– Igen. És tudod, hogy miért.

– Nem. Nem tudom.

– Tényleg nem tudod?

– Őszintén mondom. Nem tudom.

Hátrahőköltem. Nem hittem a fülemnek. Arról természetesen lehet vitatkozni, hogy ki miben hibázott, és hogyan lehetett volna más mederbe terelni az eseményeket. Most viszont azt közli velem, hogy fogalma sincs arról, miért hagytam el a szülőföldemet, amelyért harcoltam, és amelyért készen álltam feláldozni az életemet is? Súlyosabb szóval: a Hazámat! Hogy nem tudja, mi okból menekültünk innen feleségemmel és gyermekemmel, mindent – házat, barátokat, ingóságot – hátrahagyva? Igazán így lenne? Felnéztem a fákra.

– Szóval nem tudod.

– Harold… Tényleg nem tudom.

Apu felé fordultam. Olyan kifejezéssel meredt rám, amely azt sugallta: „Én sem tudom.”

Remek, gondoltam magamban. Lehet, hogy valóban nem tudják.

Megrázó. De lehet, hogy igaz.

Ha pedig nem tudják, miért mentem el, akkor talán azt sem tudják, ki vagyok. Egyáltalán nem.

Lehet, hogy soha nem is tudták.

Őszintén szólva lehet, hogy én sem.

Beleborzongtam a gondolatba, és szörnyen egyedül éreztem magamat.

Egyszersmind azonban fel is tüzelt a felismerés, és azt gondoltam: El kell nekik mondanom.

De hogyan oszthatnám meg velük?

Nem megy. Túlságosan sokáig tartana.

Ráadásul nincsenek abban az állapotban, hogy meghallgassanak.

Nem alkalmas az időpont. Ma biztosan nem.

Most viszont azt mondom:

Apu? Willy?

Nagyvilág?

Mindenki készen áll?

Akkor vágjunk bele.

Első fejezet
—
Kiút a sötét éjszakából

1.

Minden korból maradtak ránk történetek.

Az emberek néhanapján rebesgettek ezt-azt bizonyos személyekről, akik számára Balmoral nem éppen az idillt jelentette. Például egy királynőről, aki réges-régen uralkodott. Fájdalmába beleőrülve zárkózott be a Balmoral-kastélyba, és megesküdött, hogy soha többé nem is jön ki onnan. Vagy az igencsak sajátos személyiségű egykori miniszterelnökről, aki a helyet „szürreálisnak” és „módfelett különösnek” tartotta.

Azt hiszem, hogy ezeket a történeteket inkább csak a közelmúltban hallhattam. Ha mégis korábban történt volna, akkor egyszerűen csak nem maradtak meg az emlékezetemben. Balmoral számomra mindig is maga volt a mennyország. A Disney World és a druidák szent ligetének egyfajta keresztezése. Túlságosan lekötött ahhoz a horgászat, a vadászat, valamint a rohangálás fel-alá a „dombon”, hogy bármilyen negatív észrevételem lehetett volna az ódon kastélyra vonatkozóan a feng shui elvei alapján.

Mindössze annyit akarok ezzel mondani, hogy boldog voltam ott.

Valójában még az is meglehet, hogy sohasem voltam boldogabb, mint egy bizonyos aranyló nyári napon Balmoralban. 1997. augusztus 30-án.

Akkor már egy hete a kastélyban tartózkodtunk, és még egy további hetet szándékoztunk ott tölteni. Ahogyan az előző és az azt megelőző évben is tettük. Balmoralhoz kötődött a Skót-felföld eme kéthetes közjátéka, amely a nyárból a kora őszbe való átmenetet jelezte.

Természetesen Nagyi is ott volt. A nyarak java részét Balmoralban töltötte. De ott tartózkodott még Nagyapa, Willy és Apu is. Voltaképpen Mami kivételével mindenki, mivel ő már nem tartozott a családhoz. Egyesek szerint saját elhatározásából távozott, mások szerint eltávolították. A válasz azon múlt, hogy éppen kinek tették fel ezt a kérdést. Én biztosan nem faggattam senkit. Bárhogy is történt, ő már tőlünk elkülönülve nyaralt valahol máshol. „Görögországban”, mondta valaki. „Nem. Szardínián”, állította valaki más. „Nem, nem”, szólt közbe egy harmadik, „édesanyád Párizsban van!” De lehet, hogy Mami maga mondta ezt. Talán még aznap, amikor felhívott egy kis csevegés erejéig? Sajnos az emlékek hazudnak, akárcsak millió más dolog az elme magasra épített válaszfalának túloldalán. Micsoda elviselhetetlen, szívfájdító érzés ez! Tudom, hogy odaát vannak, szinte karnyújtásnyi közelségben. A fal azonban túlságosan magas és masszív. Megmászhatatlan.

Akárcsak Balmoral kicsiny tornyai.

Bármerre is járt Mami, annyit tudtam, hogy az új barátjával töltötte az időt. Ezt a szót használta mindenki. Nem a kedvesével, nem a szeretőjével. A barátjával. Rendes fickó, gondoltam róla. Willy és én nem sokkal korábban ismertük meg őt. Néhány héttel azelőtt éppen Mamival voltunk, amikor először találkozott vele St. Tropez-ban. Egy idős úriember villájában laktunk, és csodás időt töltöttünk együtt hármasban. Vidámság, móka, kacagás, egymás ugratása jellemezte ezeket a napokat. Ilyen volt az életünk, amikor Mami, Willy és én együtt voltunk, de ez a nyaralás még a megszokottnál is vidámabbra sikeredett. A St. Tropez-i utazás során minden tökéletesen alakult. Az időjárás nagyszerű volt, az étel ízletes, Mami pedig boldogan mosolygott.

Mindennek a tetejébe pedig ott voltak azok a jet skik.

Nem tudom, ki volt a tulajdonosuk, de arra élénken emlékszem, hogy Willy és én kimentünk velük az öböl legmélyebb pontjához, és ott köröztünk a nagy komphajók által keltett hullámokra várva. Ezeket használtuk ugratónak, hogy a levegőbe emelkedhessünk. Fogalmam sincs, hogy nem vesztünk oda.

Vajon e kockázatos jet ski kalandunkat követően találkoztunk először Mami barátjával? Nem. Valószínűleg még azelőtt történhetett.

– Sziasztok! Te vagy Harry. Igaz?

Hollófekete haj, napbarnított bőr, ragyogóan fehér fogsort villantó mosoly.

– Hogy vagytok? Engem X. Y.-nak hívnak.

Be akart fűzni minket is és Mamit is. Főként Mamit. Szemei szinte piros szívecskékké változtak át.

Semmi kétség, volt benne valami pimaszság. De még egyszer mondom, eléggé rendes fickónak látszott. Adott Maminak ajándékot. Egy gyémánt karkötőt. Úgy tűnt, Mami szerette ezt az ékszert, sokszor viselte. A barátja karaktere pedig lassan elhalványult az emlékezetemben.

– A lényeg, hogy Mami boldog legyen – mondtam Willynek, aki azt felelte, hogy ő is pontosan így érez.

2.

Komoly megrázkódtatást jelentett, amikor a napfényes St. Tropez-ból visszatértünk a borult, árnyakkal teli Balmoralba. Vannak ugyan bizonytalan rémképeim erről a sokkszerű élményről, de részleteiben nem emlékszem a kastélyban töltött első hétre. Az azonban szinte bizonyos, hogy az idő java részében a szabadban voltunk. Ez a szokás jellemző volt a családra, különösen Nagyira, aki idegessé vált, ha nem szippanthatott némi friss levegőt naponta legalább egy órán át. Azt nem tudom felidézni, hogy miről beszélgettünk, milyen ruhát viseltünk vagy mit ettünk. Egyes beszámolók szerint a királyi család jachtjával hajóztunk a Wight-szigettől a kastélyig, és ez volt a hajó utolsó útja. Jól hangzik.

Megőriztem viszont emlékezetemben a minket körülvevő világ jellegzetes képeit. A sűrű erdőségeket. A szarvasok által lelegelt domboldalt. A Felföld sík területén kígyózó Dee folyót. A Lochnagar felettünk magasodó, örökké hófedte szirtjeit. Emlékezetem képes felidézni a tájakat, a földrajzi jellemzőket és az épített környezetet. De mi a helyzet a dátumokkal? Sajnálom, nem rémlenek, vissza kell keresnem őket. És a beszélgetésekkel? Hiába erőlködöm, nem tudom őket szóról szóra felidézni, különösen, ha a kilencvenes évekről van szó. Ám ha azokról a helyekről kérdeznek, ahol valaha megfordultam – legyen az egy kastély, pilótafülke, osztályterem, magánlakosztály, hálószoba, palota, kert vagy pub –, a padlószőnyeg szegélyét rögzítő utolsó szegecsig képes vagyok felidézni az adott helyszín részleteit.

Miért pont így rendezi el emlékezetem az általam tapasztaltakat? Örökletes oka lehet mindennek? Vagy valamilyen trauma váltotta ki ezt? Esetleg a kettő különös, frankensteini kombinációja? Netán a bennem megbúvó katona reflexszerű eljárása ez, aki minden helyet lehetséges csatatérként vizsgál és elemez? Vagy velem született otthonülő természetem lázadása lenne egy erőltetett nomád létformával szemben? De lehet, hogy mindez csupán annak megértése és elfogadása részemről, hogy a világ alapvetően egy útvesztő, és sosem szabad bennragadni ebben a labirintusban megfelelő térkép nélkül?

Bármi legyen is a kiváltó ok, így működik a memóriám, ezen elvek szerint gyűjtögeti és rendszerezi az információkat. Annak, amire emlékszem, és ahogyan emlékszem, csupán annyi köze van az igazsághoz, mint az úgynevezett „objektív tényeknek”. Az időrend és az ok-okozati viszonyok gyakran csak valótlan állítások, amelyeket a magunk számára teremtünk a múltról. A múlt nem halott. Még csak el sem múlt. Teljesen ledöbbentem, amikor nemrégiben ráleltem erre az idézetre a BrainyQuote.com oldalon. Ki a csoda ez a Faulkner?, kérdeztem magamtól. És vajon hogyan kapcsolódik hozzánk, Windsorokhoz?

Balmoralban járunk tehát. Behunyom a szemem, és magam előtt látom a főbejáratot, a palota homlokzatának ablakait, a széles folyosót, a három szürkés-feketés árnyalatú, foltos gránit lépcsőfokot, amelyek a whisky színét idéző tölgyfa ajtóhoz vezetnek. Ezt gyakran támasztják ki egy súlyos curlingkővel, és sokszor áll mellette egy piros kabátos inas. Odabent a tágas teret meghatározza a szürke, csillag alakú mintákat magában foglaló, alapvetően fehér kőpadló, valamint a hatalmas kandalló, a sötét fából készült, díszesen faragott, gyönyörű párkányával. Ennek egyik oldalán egy tárolóhelyiség található, míg bal kéz felől, a magasra nyúló ablakoknál a horgászbotokat, sétapálcákat, gumicsizmákat és a súlyos esőkabátokat tartó fogasok sorakoznak. Utóbbiakból rengeteg van, mivel a nyár jellemzően esős és hűvös Skócia-szerte, néha pedig olyan csípős, mint egy szibériai fagyzugban. Innen világosbarna faajtón keresztül juthatunk egy folyosóra, padlóját karmazsinvörös szőnyeg, falait pedig olyan aranyszínű tapéta borítja, amelynek mintázata úgy domborodik ki, mint a Braille-írás. Számtalan, különböző funkciót ellátó helyiség nyílik erről a folyosóról, némelyik fogadószoba, a többiben olvasni vagy tévézni lehet. Külön helyiség áll az inasok rendelkezésére, akik közül sokat úgy kedveltem, mint megannyi különc nagybácsit. Végre elérkezünk a díszteremhez, amely a 19. században épült, majdnem pontosan egy, a 14. században emelt korábbi kastély romjai fölé. Időben csupán néhány nemzedéknyi távolságban vagyunk egy másik Harry hercegtől, aki száműzetésbe vonult, majd visszatérését követően elsöpört mindenkit és mindent, aki és ami csak látóterébe került. Az én távoli ősöm. Rokon lélek, mondanák sokan. De ha más nem is, a nevünk azonos. 1984. szeptember 15-én születtem, a keresztségben a Henry Charles Albert David of Wales nevet kaptam.

Életem első napjától azonban mindenki Harrynek szólít.

A díszterem meghatározó eleme a nagy lépcsősor, egy nagy ívű, drámai hatású, ritkán használt építmény. Amikor Nagyi – nyomában a corgikkal – a második emeleti hálószobájába ment, akkor inkább a liftet részesítette előnyben. Akárcsak a corgik.

Nagyi liftjének közelében, egy pár karmazsinvörös ajtón túljutva, és a skót kockás mintázatú padlón továbbvonulva egy kisebb, súlyos vaskorláttal ellátott lépcsősorhoz érünk: a második emeletre vezet, ahol Viktória királynő szobra áll. Mindig meghajoltam előtte, amikor arra jártam. Felség! Willy is mindig így járt el. Erre okítottak minket, de egyébként is megtettem volna. Elképesztően lenyűgöző volt számomra „Európa nagymamájának” személye, és nem csupán azért, mert Nagyi szerette őt, Apu pedig a királynő férjének nevét szánta nekem (ebben végül Mami akadályozta meg). Viktória ismerte a nagy szerelmet, a szárnyaló boldogságot, élete azonban alapvetően tragikus volt. Apja, Eduárd herceg, Kent és Strathearn grófja szadista figura hírében állt, aki megkorbácsolt katonák látványától jött szexuálisan izgalomba; szeretett férje, Albert pedig a szeme láttára halt meg. Hosszú, magányos uralkodása alatt hét különböző személy nyolc alkalommal lőtt rá.

Mindegyik golyó célt tévesztett. Viktória sebezhetetlennek bizonyult.

A királynő szobrát elhagyva kezdtek bonyolultabbá válni a dolgok. Az ajtók egyformának tűnnek, bizonyos szobák egymásba nyílnak, itt már könnyű elkeveredni. Ha esetleg benyitok egy nem megfelelő ajtón, ott találhatom Aput, miközben a komornyik éppen segít neki felöltözni. Még nagyobb baklövést követhetek el, ha akkor rontanék be, amikor fejenállást végez. Gyógytornásza előírását követve végezte a gyakorlatokat, mivel csak ezek enyhítik régi keletű, lovaspóló-sérülésekből eredő állandó nyaki és háttáji fájdalmait. Apu napi rendszerességgel végezte a gyakorlatokat, csupán egy bokszeralsóban, az ajtónak támaszkodva, vagy gyakorlott akrobata módjára egy keresztrúdról függeszkedve. Ha az ajtónyitó gombra helyeztem akár csak a kisujjamat is, már rögtön hallhattam könyörgő hangját odabentről: „Ne! Ne! Ne nyisd ki! Az isten szerelmére, ki ne nyisd!”

Balmoral ötven hálószobájának egyikét felosztották két részre, Willynek és nekem. Ezt a helyiséget a felnőttek egyszerűen gyerekszobának nevezték. Willyé volt a nagyobb rész, amelyben egy franciaágy, egy méretes mosdó és egy tükrös ajtókkal szerelt szekrény is helyet kapott, csodálatos ablakából pedig az udvarra, a szökőkútra és egy őzbakot formázó bronzszoborra lehetett látni. Az én lakrészem lényegesen kisebb és kevésbé fényűző volt. Sosem kérdeztem, miért. Nem foglalkoztam vele. Nem is kellett kérdezősködnöm, mivel a válasz kézenfekvő volt. A nálam két évvel idősebb Willy volt az Örökös, én pedig a Tartalék.

Nem csupán a sajtó nevezett így minket, bár ők kétségkívül élenjártak ebben. Ezeket a rövid meghatározásokat használta velünk kapcsolatban Apu, Mami és Nagyapa. Sőt még Nagyi is. Az Örökös és a Tartalék. Nem volt ebben a megfogalmazásban semmifajta értékítélet vagy kétértelműség. Én voltam az árnyék, a biztos háttér, a B terv. Létezésem akkor nyerne igazán értelmet, ha Willyvel történne valami. Azért élek, hogy támaszt nyújtsak, szükség esetén elvonjam a figyelmet, és elterelő hadműveletbe kezdjek, valamint, ha a szükség úgy hozza, szerveimmel is rendelkezésre álljak. Például a vesémmel. Vértranszfúzióval. Csontvelővel. Mindezt teljesen egyértelművé tették már életutam elejétől fogva, később pedig rendszeres időközönként ismét tudomásomra hozták. Már húszéves voltam, amikor először hallottam arról, hogy mit is mondott állítólag születésem napján Apu Maminak: „Csodálatos! Most, hogy szültél már nekem egy Örököst és egy Tartalékot, én teljesítettem is a feladatomat.” Ezt vélhetően csak poénnak szánta. Másfelől azonban bizonyos források szerint Apu, néhány perccel eme magasröptű tréfát követően, már útnak is indult, hogy a barátnőjével találkozzon. Micsoda igazságokat rejthet egy tréfa is.

Nem sértődtem meg elrendelt helyzetem miatt, és nem is éreztem semmit ezzel kapcsolatban. Az öröklés kérdését az időjáráshoz, a bolygók helyzetéhez vagy az évszakok váltakozásához tudnám hasonlítani. Kinek van arra ideje, hogy megváltoztathatatlan tényeken rágódjon? Ki akarna egy kőbe vésett szabály és az annak nyomán kialakult helyzet miatt gyötrődni? Egy született Windsornak fel kell ismernie az időtlen igazságokat, majd fel kell dolgoznia, és száműznie kell őket a gondolataiból. Magába kell szívnia identitása alapvető jellemzőit, és szinte ösztönösen tudnia kell, hogy ki is ő valójában. Azt is, hogy ki nem.

Nem vagyok Nagyi.

Nem vagyok Apu.

Nem vagyok Willy.

Harmadik vagyok a sorban.

Minden fiú és minden lány legalább egyszer életében elképzeli önmagát mint herceget, illetve hercegnőt. Tartalék státusz ide vagy oda, éppen ezért tényleg nem rossz dolog valóban hercegnek lenni. Sőt. Állni szilárdan és eltökélten az általam szeretett emberek mögött, ezt önmagában is megtisztelőnek tartom.

A szeretetem kifejezésének.

Mint a meghajlásunkat Viktória királynő szobra előtt.

3.

A hálószobám mellett volt egy kör alaprajzú nappali, benne egy körasztallal, falitükörrel, íróasztallal, párnázott ülőkével körbevett kandallóval. A távolabbi sarokban lévő nagy faajtó a fürdőszobába nyílt. A két, márványból készült mosdókagyló úgy nézett ki, mintha a valaha gyártott legelső mosdókagylók prototípusai lennének. Balmoralban minden régi volt, vagy legalábbis annak látszott. A kastély kedvelt tartózkodási hely, vadászlak és a család életének színtere is egyben.

A fürdőszobát egy karmos lábú fürdőkád uralta, és még a csapjaiból folyó víz is régies hatást keltett. Persze nem rossz értelemben. Régies volt, mint a tó, ahol Merlin segített Arthurnak megtalálni varázserővel bíró kardját. A gyengére főzött tea barnás árnyalatát idéző víz gyakran riadalmat keltett a hétvégi vendégek körében.

– Bocsánat! Lehetséges, hogy valami gond van a víz minőségével a mosdóban?

Apu csak mosolygott, és biztosította őket afelől, hogy az égvilágon semmi gond nincs a vízzel. Sőt, éppen ellenkezőleg. A skóciai tőzeg szűrte meg és lágyította.

– Ez a víz egyenesen a hegyekből érkezik, és amiben most részük lehet, az nem más, mint az élet egyik legcsodásabb örömforrása, egy skót-felföldi fürdő.

A skót-felföldi fürdő kívánság szerint lehet sarkvidéki hideg, vagy annyira forró, mintha üstben melegítették volna a vizet. A kastélyban található csapokkal rendkívül pontosan lehetett szabályozni a hőfokot. Ami az én ízlésemet illeti, kevés dolog vetekedhetett egy minden porcikámat átjáró forró fürdővel, miközben a kastély résnyi ablakán kitekinthettem arra a helyre, ahol, érzésem szerint, egykor az íjászok álltak őrt. Feltekinthettem a csillagos égre, vagy éppen lenézhettem a falakkal határolt kertekre, és elképzeltem magamat, amint lebegek a pompás pázsit felett, amelynek sznúkerasztalhoz hasonlatos sima és zöld felületéért kertészek egész hada munkálkodott. A gyepszőnyeg annyira tökéletes volt, és olyan precizitással nyírták minden egyes fűszálát, hogy Willy meg én már-már bűnnek éreztük, ha keresztülgyalogoltunk rajta – a biciklizést pedig meg se említsük. Ennek ellenére, természetesen, folyamatosan mégis megtettük. Egyik alkalommal unokahúgunkat üldöztük a pázsiton át. Mi kvadokkal nyomultunk, ő pedig egy gokartot hajtott. A hajsza csupa móka és kacagás volt egészen addig, amíg drága kuzinunk nyílegyenesen bele nem rohant egy zöld lámpaoszlopba. Az egyetlen lámpaoszlopba nagyjából ezer kilométeres körzeten belül. Mi persze szakadtunk a röhögéstől, ámde az oszlop, amely nemrégiben még egy közeli erdő fájaként létezett, kettétört, és unokahúgunkra esett. Szerencséje volt, hogy nem szenvedett komoly sérülést.

1997. augusztus 30-án nem nagyon nézegettem a pázsitot. Willyvel gyorsan letudtuk az esti fürdést, pizsamába bújtunk, és izgatottan elhelyezkedtünk a tévé előtt. Inasok érkeztek tálcákkal, tele voltak búrával letakart tányérokkal. Fából készült tartókra helyezték a tálcákat, majd szokásukhoz híven viccelődtek velünk, mielőtt jó étvágyat kívántak nekünk.

Inasok, porcelán étkészlet… ez nagyon flancosan hangzik. Úgy vélem, tényleg az is volt, de a különleges búrák alatt csupán gyermekeknek készült falatok voltak. Halrudacskák, pásztorpite, sült csirke, zöldbab.

Dajkánk, Mabel, aki egykor Apu dajkája is volt, csatlakozott hozzánk. Miközben a szánkat tömtük, hallottuk, hogy Apu éppen a fürdőszobából jövet vonul el papucsában szobánk előtt a folyosón. Nála volt „drót nélküli” szerkezete, ahogyan ő nevezte hordozható CD-lejátszóját, amelyen előszeretettel hallgatott „mesekönyveket” fürdőzés közben. Apu szertartásos pontossággal végezte ezeket a műveleteket, ezért amikor meghallottuk, hogy a hallban járkál, tudtuk, hamarosan nyolcat üt az óra.

Harminc perccel később a zajokból érzékeltük, hogy a felnőttek megkezdték esti vándorlásukat az emeletről lefelé, majd eljutottak hozzánk a skót duda bégető hangjai is. A következő két órára a felnőttek a „börtönebédlő” foglyaivá váltak. A hosszú asztal körül kellett ülniük egymást méregetve, az Albert herceg által tervezett csillár fényének derengő félhomályában. Egyenes tartással feszítettek a porcelántányérok és kristálypoharak előtt, amelyeket a személyzet tagjai mérőszalag segítségével, mértani pontossággal helyeztek el az asztalon. Fürjtojást és rombuszhalat csipegettek, miközben látványos öltözetükben feszítve felszínes és tartalmatlan csevegést folytattak. Szmokingfelsőben, fekete lakkcipőben, kockás skót mintás nadrágban. Vagy akár skót szoknyában.

Azt gondoltam magamban: Pokoli lehet a felnőttek élete.

Vacsorára menet Apu még benézett hozzánk. Késésben volt, de azért felemelte az egyik ezüstös fedőt – „Mmm, bárcsak én is ilyet ehetnék” –, és szippantott egy nagyot. Mindig mindent megszaglászott. Az ételeket, a rózsákat, a hajunkat. Egy másik életében minden bizonnyal véreb lehetett. De lehet, hogy azért szippantott ilyen mélyeket, mert másképp nem is érzett volna semmit a saját, mindent átható kölnijén kívül. Eau Sauvage. Dúsan adagolta az anyagot az arcára, a nyakára és az ingére is. A kölni virágillatába mintha borsra vagy puskaporra emlékeztető erősebb, határozottabb, szúrós karakter vegyült volna. Az üvegen lévő felirat tanúsága szerint Párizsban készült. Ez Mamira emlékeztetett engem.

– Igen, Harry, Mami Párizsban van.

Válásuk egy évvel korábban vált visszavonhatatlan ténnyé. Szinte napra pontosan.

– Legyetek jók, fiúk.

– Rendben, Apu.

– Ne maradjatok fenn túl sokáig.

És elment. Az illata ott maradt.

Willy és én végeztünk a vacsorával, még tévéztünk, majd nekiláttunk szokásos, alvás előtti csínyünknek. Letelepedtünk egy oldalsó lépcsősor legfelső fokára, és füleltünk abban a reményben, hátha elcsípünk valami kevésbé szalonképes szót vagy történetet a felnőttek beszélgetéséből. Több tucat preparált szarvasfej tekintetétől kísérve fel és alá rohangáltunk a hosszú folyosókon. Az egyik pillanatban belebotlottunk Nagyi skót dudásába. Körtére emlékeztető, kócos, vastag szemöldökű, skót szoknyás alakja mindenhol felbukkant Nagyi társaságában, aki szerette a skót duda hangját. Így volt ezzel Viktória is, bár Albert állítólag „vadállati hangszernek” nevezte. Nyári balmoralbeli tartózkodásának idejére Nagyi azt kérte a dudástól, hogy játsszon neki ébresztőt és zenéljen a vacsoránál.

A hangszer úgy nézett ki, mint egy részeg polip, azzal a különbséggel, hogy lelógó karjai sötét mahagóniból és ezüstből készültek. Már korábban is sokszor láttuk, akkor este azonban a dudás felajánlotta, hogy megfoghatjuk és ki is próbálhatjuk.

– Tényleg?

– Csak bátran.

Néhány erőtlen nyikkanáson kívül semmit nem tudtunk előcsalni a dudából. Egyszerűen nem volt hozzá elég szuflánk. A dudás mellkasa azonban olyan volt, akár egy whiskyshordó. Az ő kezében csak úgy búgott és sivított az instrumentum.

Megköszöntük az oktatást, jó éjt kívántunk neki, majd visszatértünk a gyerekszobába, ahol Mabel figyelemmel kísérte fog- és arcmosásunk folyamatát. Aztán bebújtunk az ágyba.

Az enyém meglehetősen magas volt. Szinte fel kellett rá ugranom, majd begördültem a kissé süllyesztett középső részébe. Olyan érzés volt, mintha egy könyvespolcra másznék fel, majd bebucskáznék egy keskeny árokba. A tiszta és friss ágynemű a fehér különböző árnyalataiban játszott. Alabástrom lepedők. Krémszínű takarók. Tojáshéj paplanok. (Számos darabot az ER, Elizabeth Regina jelzéssel láttak el.) Minden felület feszes volt, akár egy dob bőre. Olyan szakértelemmel simították el az anyagokat, hogy könnyűszerrel felfedezhetők voltak rajtuk az évszázados szakadások és foltozások nyomai.

Egészen az államig felhúztam a takarót, mivel nem szerettem sötétben lenni. Nem, ez így nem igaz. Valójában gyűlöltem sötétben lenni. Mami is pontosan ugyanígy volt ezzel, elmondta nekem. Nyilván tőle örököltem ezt a tulajdonságot, akárcsak az orra formáját, kék szemét, az emberek szeretetét, az önelégültség, a hamisság és a rongyrázás megvetését. Látom magamat, ahogyan a takaró alól bámulok a sötétségbe, és hallgatom a rovarok neszezését, valamint a baglyok huhogását. Vajon elképzeltem falak mellett suhanó alakokat is? Esetleg meredten néztem a padló mentén látható fénycsíkot? Az mindig ott volt, mivel ragaszkodtam ahhoz, hogy legalább résnyire nyitva maradjon az ajtó. Mennyi idő telhetett el addig, amíg álomba szenderültem? Másképpen fogalmazva: mennyi maradt még a gyermekkoromból, meddig élvezhettem, és meddig ábrándozhattam, mielőtt teljesen összezavarodva arra kellett ébrednem, hogy…

– Apu?

Az ágy pereménél állt, lefelé tekintve. Fehér köntöse olyan hatást keltett, mintha szellemet alakított volna egy színdarabban.

– Igen, én vagyok az, kedvesem.

Némi mosolyt próbált arcára erőltetni, miközben elfordította tekintetét.

Nem volt már sötét a szobában. Ugyanakkor még világos sem. Különös, már-már barnába hajló köztes árnyalatok uralták a teret, majdnem olyanok, mint amilyen a víz volt az ősi kádban.

Furcsán nézett rám, úgy, ahogyan korábban még sohasem. Talán… aggodalommal a szemében?

– Mi az, Apu?

Leült az ágy szélére, a térdemre helyezte a kezét.

– Kedvesem, Mami balesetet szenvedett.

Emlékszem, arra gondoltam: Baleset… Igen. Sajnos megtörténhet. De azért jól van. Ugye?

Ez futott át az agyamon. Türelmesen vártam, hogy Apu megerősítse, miszerint Mami jól van. Emlékszem arra, hogy nem tette meg.

Ekkor megváltozott bennem valami. Csendben könyörögni kezdtem. Apuhoz, a Jóistenhez vagy mindkettejükhöz. Nem, nem. Ugye nem?

Apu lenézett, a régi paplanok, ágytakarók és lepedők redőibe fúrta a tekintetét.

– Komplikációk adódtak. Mami súlyosan megsérült, és kórházba kellett szállítani, kedvesem.

Mindig is „kedvesemnek” szólított, de ezekben a pillanatokban túl sokszor is így nevezett. Halkan beszélt, láthatóan sokkos állapotba került.

– Ó! Kórházba vitték?

– Igen. Fejsérüléssel.

Említette a lesifotósokat? Mondta talán, hogy ők üldözték Mamit? Nem hiszem. Nem esküdnék meg rá, de valószínűleg nem. A lesifotósok annyira komoly gondot jelentettek Mami, de tulajdonképpen mindenki számára, hogy ezt nem is kellett külön hangsúlyozni.

Megint csak azt gondoltam: Megsérült… de azért mégiscsak jól van. Kórházba vitték, ellátták a fejsérülését, mi pedig meglátogatjuk őt. Még ma. Legkésőbb este.

– Mindent megtettek, kedvesem. De sajnos nem élte túl.

Ezek a mondatok úgy rögzültek elmémben, mint dartsnyilak a táblában. Pontosan így fogalmazott, ebben biztos vagyok. „Nem élte túl.” Ekkor úgy éreztem, hogy minden megállt körülöttem.

Ez persze ebben a formában nem helytálló. Nem csak úgy tűnt. Semmi sem volt, ami csak úgy tűnt volna. Határozottan, egyértelműen, visszavonhatatlanul minden megállt körülöttem.

Semmire sem emlékszem abból, amit ekkor mondtam neki. Lehetséges, hogy nem is mondtam semmit. Meglepően tisztán emlékszem viszont arra, hogy nem sírtam. Egy könnycseppet sem ejtettem.

Apu nem ölelt meg. Még a megszokott, hétköznapi körülmények között sem volt éppen erőssége, hogy kifejezze az érzelmeit. Miként lett volna képes erre egy ilyen válsághelyzetben? A kezét mindenesetre még egyszer a térdemre helyezte, és azt mondta:

– Helyrejönnek majd a dolgok.

Tőle ez már komoly gesztusnak számított. Atyai, reményteljes és kedves gesztusnak, amelynek tartalma azonban a legkevésbé sem volt igaz.

Felállt és kiment. Nem tudom visszaidézni, vajon honnan tudtam, hogy már korábban járt a másik szobában, és beszélt Willyvel, mindenesetre tudtam.

Csak feküdtem. Vagy ültem. Nem keltem fel. Nem fürödtem, még pisilni sem mentem ki. Fel sem öltöztem. Nem hívtam Willyt vagy Mabelt. Évtizedekig dolgoztam azon, hogy rekonstruáljam azt a reggelt, és végül arra a következtetésre jutottam, hogy a szobámban maradtam, nem mondtam semmit, nem is láttam senkit, egészen pontosan 9 óráig, amikor odakint a skót dudás játszani kezdett.

Bárcsak fel tudnám idézni, mit is játszott! De mindez talán nem is annyira lényeges. A skót duda esetében nem a konkrét hang, hanem a hangulat számít igazán. Ezredévek tapasztalata nyomán úgy készítik el ezeket a hangszereket, hogy a hangzásuk felerősítse az állapotot, amelyben éppen vagyunk. Ha kicsit megbolondultam, akkor a skót dudától még bolondabb leszek. Ha dühös vagyok, akkor csak még indulatosabb leszek tőle. Ha gyászolok, vagy esetleg tizenkét évesen még fel sem fogom, hogy gyászolok, sőt, különösen, ha valóban nem vagyok tisztában mindezzel, akkor a skót duda egyszerűen megőrjít.

4.

Akárcsak minden más vasárnap, ezúttal is elmentünk az istentiszteletre.

A gránitfalak fölé skót fenyőből emelt tetőszerkezettel rendelkező Crathie Kirk festett üvegablakait még Viktória adományozta évtizedekkel korábban, talán annak a felzúdulásnak a csillapítására, amelyet az okozott, hogy ebben a templomban imádkozott. Tehát egykor komoly galibát okozott az az esemény, hogy az angliai egyház feje a skóciai egyház egyik templomában kulcsolta imára kezét. Ezt én sosem voltam képes megérteni.

Később láttam fotókat, aznap készítették rólunk a templomba menet, de semmilyen emléket nem hoznak elő. Mondott-e bármit a lelkész? Rontott-e az bármit az állapotomon? Hallgattam őt vajon, vagy az előttem lévő padsor hátát bámultam, és Mamira gondoltam?

A Balmoralba visszavezető kétperces autóutunk alatt felvetődött, hogy meg kellene majd állnunk. Az emberek egész reggel az elülső kapuknál gyülekeztek, idővel néhányan el is helyeztek ott ezt-azt. Plüssállatokat, virágot, emléklapokat. Illő volt köszönetet mondanunk.

Félrehúzódtunk az autóval, és kiszálltunk. Nem láttam mást, csak színes pontok sűrű mintázatát. Virágok voltak. Egyre több virág. Nem hallottam mást, csak a ritmikus kattintásokat az út túloldaláról. A sajtó volt. Vigaszt keresve megfogtam Apu kezét, amiért utólag már átkoztam magamat, mivel ez a mozdulat kattintások újabb sorozatát idézte elő.

Pontosan azt nyújtottam számukra, amelyre olyannyira vágytak. Érzelmet. Drámát. Fájdalmat.

Ők pedig egyre csak kattintgattak.

5.

Apu néhány órával később Mami nővéreivel, Sarah és Jane nagynénéimmel együtt Párizsba utazott. Valaki azt mondta, hogy tájékozódnak a baleset részleteiről. És intézkedniük is kell Mami holttestének hazaszállításával kapcsolatban.

Holttest. Ezt a kifejezést használták az emberek. Olyan érzés volt, mintha a torkomat szorongatnák, ráadásul ez nem lehetett más, csak hazugság. Mami nem halt meg.

Ez volt az első megérzésem. Mivel semmi dolgom nem akadt, a kastélyban bolyongtam, és magamban beszéltem, halvány gyanú ébredt bennem, ami szilárd meggyőződésemmé vált. Nyilván csak egy cseles megoldásról volt szó. Ezúttal viszont a trükköt nem a környezetemben lévő emberek egyike vagy a sajtó alkalmazta, hanem Mami. Nyomorúságossá vált az élete, a nyomában loholtak, hazugságokat terjesztettek róla, és hazudtak neki. Ezért elterelő hadműveletként megrendezett egy balesetet, és így egérutat nyerhetett.

A felismeréstől a lélegzetem is elállt, olyan megkönnyebbülést éreztem.

Hát persze! Ez egy ravasz húzás, így mindent újrakezdhet! Most biztosan lakosztályt bérel Párizsban, vagy éppen a friss virágokat rendezgeti titokban megvásárolt rönkházában, valahol odafent a svájci Alpokban. Hamarosan Willyért és értem küldet majd. Mindez annyira nyilvánvaló! Miért nem jöttem rá erre már korábban? Mami nem lehet halott! Csupán elrejtőzött!

Máris sokkal jobban éreztem magam.

Azután elmémbe lopakodott a kétség.

Várjunk csak! Mami sosem tenne ilyet velünk. Azt sem engedné, hogy ilyen kimondhatatlan fájdalom sújtson minket, nemhogy ő maga okozza.

Majd visszatért a megkönnyebbülés: Nem volt választása. Ez volt az egyetlen reménysége, hogy szabad lehessen.

És újból megjelent a kétség: Mami nem menekülne el. Ő túlságosan is harcos típus.

Kisvártatva megint fellélegeztem: Most ezt a harcmodort választotta. Vissza fog térni. Vissza kell térnie. Születésnapom lesz két hét múlva.

Valójában Apu és a két nagynéném érkeztek meg először. Az összes tévécsatorna beszámolt visszatérésükről. Az egész világ láthatta, ahogyan a királyi légierő Northolt légibázisának aszfaltjára léptek. Az egyik csatorna még zenei aláfestéssel is kísérte az érkezést, valaki szomorú hangon egy zsoltárt énekelt. Willyt és engem távol tartottak a tévétől, de úgy gondolom, hogy ezt azért hallhattuk.

Következő napjainkat gyakorlatilag légüres térben töltöttük, senki nem mondott nekünk semmit. Mindannyian a kastély belsejében rejtőzködtünk: mintha egy kriptában lettünk volna, azzal a különbséggel, hogy itt mindenki skót mintás nadrágot viselt, és a napi rutinja szerint élt. Ha beszélt is bárki bármiről, én azt nem hallottam. Az egyetlen dolog, amit érzékeltem, a fejemben zsongó, önmagával vitatkozó hang volt.

Eltávozott.

Nem. Csak bujkál.

Meghalt.

Nem. Csak eljátssza, hogy meghalt.

Aztán egyik reggel eljött az ideje, hogy visszatérjünk Londonba. Semmire sem emlékszem az utazással kapcsolatban. Autóval mentünk? Vagy a királyi repülővel? Előttem van újbóli találkozásunk Apuval és a két nagynénémmel, különösen Sarah-val, amely döntő fontosságú jelenet, részletei ugyan kissé ködbe vesznek. Lehetséges, hogy kronológiai szempontból pontatlanul sorolom be a történteket. Memóriám néha eme rettenetes szeptemberi napok eseményei között tartja számon ezt a párbeszédet, máskor viszont egy sok évvel későbbi időponthoz kapcsolja.

Bármikor is játszódott le, a következőképpen zajlott:

– William? Harry? Sarah néni hozott valamit nektek, fiúk.

Kezében két kicsi dobozt tartva előrelépett.

– Mi ez?

– Nyissátok csak ki.

Felemeltem kék dobozom tetejét. Volt benne egy… – Lepke?

– Nem.

– Egy bajusz?

– Nem.

– Akkor mi a…?

– A haja, Harry.

Sarah nagynéni elmagyarázta, hogy Párizsban levágott két tincset Mami hajából.

Előkerült tehát a bizonyíték. Valóban eltávozott.

Ekkor azonban ismét felütötte fejét a megnyugtató kétség, az életmentő bizonytalanság. Nem. Ez bárki más haja is lehet. Mami pedig gyönyörű, érintetlen szőke hajával valahol odakint jár-kel a világban.

Tudnék róla, ha már nem lenne. Tudná a testem. Tudná a szívem. De egyik sem tud ilyesmiről.

Mindkettő éppúgy telve volt az iránta érzett szeretettel, mint korábban bármikor.

Tartalom

Első fejezet — Kiút a sötét éjszakából

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

Második fejezet — Véresen, de nem legyőzve

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

Harmadik fejezet — Lelkem kapitánya

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Felelős szerkesztő: Berka Attila
Korrektor: Torma Lászlóné

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Lora – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0