Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. Az oroszlán

II. A háló

III. Az egérke

IV. A vihar zúgása

V.

VI. Az aranypecsétes boríték

VII. A királyné gyöngyei

VIII. Beverley beszél

IX. A rosszul sikerült blöff

X. A sikerült blöff

XI. O’Reilly mellényzsebe

XII. A titkos faliszekrény

XIII. „Nem lehet szó alkuról"

XIV. A kőpárkány

XV. A tizenhetes szám

XVI. Egy idézet Shakespeare-ből

XVII. A budoár titka

XVIII. Miss Blackburne habozása

XIX. A barna láda

XX. Gyilkosság

XXI. „Kit!”

XXII. Ismerős hang

XXIII. Ami megtörtént, azon nem lehet változtatni

XXIV. Roger találkája a klubban

XXV. Krantz pincéje

XXVI.

XXVII. Mikor Beverley hazaért

XXVIII. Mr. Jones Peoriából

XXIX. A reggeli lapok szerint

XXX. Mit tett Clo egy késsel

XXXI. Kilenc nap

XXXII. „Stephen meghalt!”

XXXIII. A varrás a párnán

XXXIV. Chuff szobájában

XXXV.

XXXVI. „Mi gyorsan intézzük a dolgokat ideát"

XXXVII. A sürgöny

XXXVIII. Ki az a Stephen?

XXXIX. Az okmányok megszerzése

XL. A Newport felé vivő úton

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

C.N. & A.M. Williamson

AZ OROSZLÁN EGÉRKÉJE

fordította:
Novelly Riza

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-527-3 EPUB
ISBN 978-963-559-528-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1919

a mű eredeti címe:
The Lion’s Mouse

az elektronikus változat az 1924. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító 1920-as évekből származó fénykép
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.
Az oroszlán

Roger Sands acélszürke szeme fölött egyenes, fekete vonalban, szinte összenőve találkoztak az erős szemöldökök. Sűrű, fekete haja ezüstösen csillogott halántékán, simára borotvált álla erőteljes és makacs volt. Az emberek, a nőket is beleértve, erősnek hitték, mint a vas. Ő is ezt hitte magáról és sohasem tetszelgett e sérthetetlennek vélt páncélban büszkébben, mint egy bizonyos szeptemberi napon, amikor egy kaliforniai óriási küzdelem után a Santa Fé Limited-ben pihenve rohant vissza New Yorkba. Nagy hőség volt s ő nyitva hagyta szalonkocsija ajtaját. Mindennek, ami ezután történt, ez a nyitott ajtó volt az oka.

Egyszerre kellemes illatot érzett s egy nőt látott inkább tántorogni, mint állni az ajtóban. Az ösmeretlen mintha tovább akart volna menni, majd megállt.

- Oh, segítsen rajtam! - mondta könyörgő hangon.

A hölgy fiatal és gyönyörű szép volt. Sands nem tudott oly hideg maradni, mint kellett volna.

- Mit tehetek önért? - kérdezte udvariasan.

Alig nyitotta meg ajkát, a fiatal nő besuhant a szalonkocsiba s becsukta az ajtót.

- Egy ember van itt... Én félek! - suttogta elfojtott hangon.

Bár fiatal volt és leányos s izgatottan beszélt, mégis valami fenséges volt viselkedésében. Hercegnők és királyleányok lehetnek ilyenek. Alakja magas és hajlékony, válla karcsú és szép formájú, nyaka hosszú. Állát könnyen fölemelve tartotta, nagy violaszínű szeme esdekelve tekintett a szépen rajzolt büszke szemöldök alól, sápadt arcát Madonna-szerűen fésült sűrű barnássárga haj körítetté.

- Nem kell félnie, - mondta Sands megnyugtatóan, - nem engedik meg férfiaknak, hogy hölgyeket bántalmazzanak a vonatokon.

- Ez a férfi nem bántalmazott közönséges módon, de azért nagy veszélyben forgok. Amerikai férfiak jók a nőkkel, még idegenekkel is. Ha akarja, ön megmentheti életemet, vagy még az életemnél is többet. De erre csak egy mód van.

Gyorsan, lelkendezve beszélt. Eleinte az ajtó kilincsét fogta s úgy állt ott, de a vonat egy lökésére elvesztette egyensúlyát s lehanyatlott az ülésre.

Most fáradtan hátra dőlve ült s szeme könyörögve csüggött a reá szegezett acélszürke szempáron.

Különös gondolat villant át a férfi agyán. Azt képzelte, hogy egy halálos Ítéletét váró nő tekinthet ilyen kifejezéssel bírájára.

- Mit óhajt hát? - kérdezte végre.

Sands nem vesztette el egyensúlyát a vonat heves lökésénél s még mindig ugyanazon a helyen állt. Válasz helyett a fiatal leány megkérte, hogy üljön le.

- Nem bírok nyugodtan gondolkozni, amíg úgy látom, mintha ön a pillanatot várná, amikor kidobhat, - szólt s Sands helyet foglalt.

- Alig tudom, hogy mondjam el, amit öntől kérni akarok. Alig merem, - folytatta az ismeretlen, mialatt a férfi gondolkozva nézett reá. - Rettenetes ezt kérni. Nem tudom megmagyarázni... ha pedig késlekedem, akkor már késő lesz. Nem ösmerem az ön nevét s a jellemét, csak abból, amit arcáról tudok leolvasni... ön megmenthet engem, ha engedi, hogy ebben a szalonkocsiban maradhatok bezárkózva egészen Chicagóig.

- Jóságos ég! Ez... - Sands azt akarta mondani, hogy ez teljesen lehetetlen, de elnémult. A viola- színű szemek elnémították. Olyan kifejezéssel tekintettek reá, mintha a halálos ítéletet várnák. A férfi hallgatott néhány másodpercig.

- Azt kellene mondanom... nem, nem mondhatnám, hogy ön a feleségem, mert mindenki tudja, hogy nőtlen vagyok. Majd azt mondom, hogy unokanővérem s hogy későbben jött, önnek szántam ezt a szalonkocsit s én egy másikat bérelek... vagy egy fülkét. Ezt - ezt megtehetem.

- Megtenné? - kérdezte lelkendezve a szép ösmeretlen.

- Igen, megteszem.

Sands szinte mogorván beszélt: „Nagyon ravasz kis csel.“ Pompás mód szalonkocsihoz jutni, az egész utón Albuquerquetől Chicagóig, gondolta bosszúsan.

- Most kimegyek s elintézem az ügyet a kalauzzal, - ígérte felállva. - Egy mesét kell kitalálnunk, ön ép most szállt föl Albuquerqueben, ugye?

- Igen. Az utolsó percben a vonat indulása előtt. Egy ülésem van ebben a kocsiban. Azt hittem, nem lesz semmi baj, rendben van minden s akkor megpillantottam azt az embert... nem azt, akit vártam, de annál rosszabbat, ő nem volt ebben a kocsiban, hanem a következőben. Ott láttam őt állni. Néhány hölgyet figyelt, akik átmentek a kocsin. Az egyik mély gyászban volt sűrű krepp fátyollal. Talán azt hitte, én vagyok az. Én megfordultam s erre rohantam. Az ön ajtaja nyitva volt és ön... ön igazi férfinek látszik. Ez minden.

- S mi van a poggyászával?

- Semmit sem hoztam magammal... Nagyon siettem.

- Milyen néven foglalta le a helyét?

- Miss Beverley White néven. White nem az én igazi nevem! Beverley... egyike a keresztneveimnek. Nem mondhatnék önnek többet.

- Rendben van. Az ajtónálló hoz majd néhány toaletté darabot az unokanővéremnek, akit Albuquerqueből Chicagóba kell kisérnem s aki rosszulléte miatt szinte lekésett a vonatról, ő majd kiszolgálja önt az étkezésnél, miután nem bírja elhagyni a szalonkocsiját.

- Ez az, amit kérni akartam. Megbízhatok az ajtónállóban?

- Az az ember ösmer engem, ön azt hiszi, - folytatta Sands kezét az ajtókilincsre téve, - hogy az a férfi, akit ön nem óhajt látni, mindent elkövet majd, hogy önnel szemtől-szembe kerüljön?

- Oh igen. Ha átkutatja a vonatot s nem talál rém (biztosan tudom, hogy máris nyomoz utánam); nem tudhatja biztosan, hogy a vonaton vagyok, de nem mond le egykönnyen a reményről, hogy rám talál. Ha a legmélyebb hála...

- Nincs szükségem hálára. Nincs valami más óhaja, mielőtt távozom?

- Nincs. De mégis... valami. Nem venne magához egy egész kicsi csomagot? Nem merem magamnál tartani, hátha váratlanul történik valami. Itt van a ruhám belsejében, - magyarázta a leány, azután egy percre hátat fordított s mialatt blúzát félkézzel begombolta, a másikkal egy hosszú, vastag, címezetlen, három aranyszínű pecséttel lezárt borítékot nyújtott át Sandsnek.

- Láthatja, mennyire bízom önben, - mondta. - Ez a csomag a legértékesebb számomra ezen a világon, de nyugodt vagyok, hogy jó kézben van.

- Ön azt mondta, hogy nem ösmeri nevemet, de ha unokafivére vagyok, jobb, ha megtudja. Roger Sands vagyok...

- Roger Sands, a nagy jogász? Aki megmentette a California Oil Trust királyát?

A fiatal hölgy meglepetve, sőt majdnem ijedten nézett Sandsra.

- Ez nem ,,trust“. Ha az lett volna, nem tudtam volna őt megmenteni. Éppen ez volt a támaszpont.

- Milyen szerencsés vagyok, hogy ilyen ember vesz oltalmába! Mert ugye, megteszi?

Sands szürke kabátjának belső zsebébe tette a hosszú borítékot.

- Olyan biztonságban van itt, akár a bankban, - mondta megnyugtató hangon. - Most megyek s mindent elintézek. Ha látni óhajt, csak az ajtónállónak kell csengetnie, ő átadja üzenetet. Én nem jövök, amíg ön nem hívat.

Akár jogos volt a fiatal hölgy aggodalma, akár nem, Roger elhatározta, hogy a kétkedő álláspontját foglalja el, s ahelyett, hogy más szalont igyekezett volna lefoglalni, azon volt, hogy egy fülkét kapjon a szalon tőszomszédságában, ahonnét mindent megfigyelhet.

Ez nem is volt nehéz. A fülkét, melyet óhajtott, a legközelebbi állomástól kezdve lefoglalták ugyan, de a csere nem volt lehetetlen s a Pullmann-kocsi kalauza magára vállalta az ügy elintézését. Sands kézitáskáját, felsőkabátját és olvasnivalóit elhelyezték a fülkében s ő helyet foglalt és őrködött. Az ajtónállónak kiadta a rendeletet, hogy miss White-ot nem szabad háborgatni, míg csak ő maga nem csönget; az étkezési időkben ő - Sands - állítja majd össze a menüt számára s egy pincérrel küldi át az étkezőkocsiból. A négernek sikerült néhány toalette-cikket valami módon beszereznie s ezt egypár kötet regény és egy doboz csokoládé kíséretében beadta miss White unokafivére részéről az A-szalonba.

Éjszaka lesz a legveszedelmesebb idő, ha ugyan veszélyről szó lehet, okoskodott Roger s elhatározta, hogy nem alszik ez éjjel. A virrasztás nem is esett nehezére, mert a fiatal leány arcképe veszedelmes élességgel vésődött bele emlékezetébe s e képben most olyan gyönyörű részleteket látott, amelyeket csak öntudatlanul észlelt az eredetin. A fiatal leány szépsége, gondolta, gyönyörű ruhákkal és drága ékszerekkel díszítve, úgy ragyogna, mint a hold. S ebből a gondolatból kiindulva, már könnyű volt elképzelni azt a boldogságot, hogy ő adhatná ezeket a ruhákat és ékszereket. Sands meglepetve és szégyenkezve érezte, hogy meg-megremeg erre a gondolatra.

A nappali világosság végre feloldotta őt testőri szolgálata alól. Rendbe szedte öltözékét, fülkéjét is rendbe hozatta s habár minden veszély, ha ugyan veszély volt, eltűnt az éjszakával, Roger még sem bírta elhagyni őrhelyét, hogy megreggelizzen, míg az ajtón- állót nem látta kopogni az A-szalon ajtaján, feleletül a bentről hangzó csöngetésre.

- Remélem, miss White jobban van? - kérdezte a négert, mikor ez betette a szalon ajtaját.

- Igen sah, ő kívánni, hogy szobáját én rendbe- hozni. Elébb én átadni a lady üzenetét, ő gondolni, hogy sah szívesen hallani, milyen jó lenni ő s nagyon kérni, rendeljen kávét és süteményt neki reggelire.

Sands még dinnyét és tejhabos süteményt rendelt a kért kávé mellé. A titokzatos ismeretlen, aki szalonkocsijában rejtőzött, nem volt többé kalandornő, aki az ő hülyeségig menő nagylelkűségén élősködik, - hanem egy csodás kincs, amelyet, mint egy ereklyét, úgy kell őriznie. Mialatt az étkező-kocsiban elköltötte reggelijét, egy ismerős férfit látott, éppen átellenben ülni a legközelebbi asztalnál. Érezte, hogy a másik mereven bámult reá s nem volt ideje elfordítani a tekintetét. Sands meghajolt s pillanatra megállt az asztalnál, amely mellett el kellett haladnia, mikor kifelé ment.

- Hogy van, O’Reilly? - kérdezte kissé hidegen. Az ügyvéd megelégedett volna a kimért bókkal, de ebben az esetben a megszólított szándékosnak gondolta volna iménti szórakozottságát s ő nem akarta ezt a hitet megerősíteni. Justin O‘Reilly közel tíz évvel volt fiatalabb, de egyszer és pedig nem is rég diadalmaskodott Sands fölött, aki sokkal büszkébb volt, semhogy haragot mutasson emiatt.

O’Reilly felállt s megszorította a feléje nyújtott jobbot. A fiatal ember magas és sovány volt, arca barna, mint a háborúból visszatért katonáé. Szinte fiús külseje miatt fiatalabbnak látszott az ő harmincegy vagy harminckét événél, de a fiatalos külső mögött ugyanaz az erős akarat, az a nyers szigorúság rejtőzött, melyet az idegen Sandsnál is felfedezett az első pillantásra.

- Nem tudtam, hogy a Nyugaton járt.

- Csak rövid kirándulást tettem, - válaszolta O’Reilly.

- Csodálom, hogy nem láttam hamarabb. Bizonyára Los Angeles óta van a vonaton?

- Elmúlt éjjel pillantottam önt meg először, - válaszolta a másik. - Nem vagyok az ön kocsijában és egész idő alatt pihentem. Fáradtan szálltam fel. Ez így szokott lenni!

- Így bizony. Nos, majd találkozunk egyszer-másszor itt, az étkezőben.

- Bizonyára. Éppen útban vagyok New York felé, mielőtt Washingtonba mennék.

- Well! De nem akarom, hogy kávéja kihűljön miattam, - ezzel Sands elköszönt.

Ha gondolatait nem foglalta volna le teljesen az „A“ szalonban rejtőző gyönyörű fiatal leány, az ügyvédnek szeget ütött volna fejébe, hogy miért ment Justin O’Reilly egy „rövid kirándulásra" Nyugatra. Ez voltl O’Reilly első éve a kongresszusban s mindent elkövetett, hogy Washingtonban valami úton-módon feltűnjön. Sands úgy gondolta, hogy az ő Jelenlegi érdekeit Justin O‘Reilly nem veszélyeztetheti semmiféle módon. Ez az ember demokrata volt s princípiumból ellenezte a Californiai Oil Trust király ügyét, amint Miss White, John Heront nevezte. De Heron és O‘Reilly jóbarátok, sőt távoli rokonok voltak s O’Reilly semmiesetre sem óhajtott volna Heronnak titokban ártani.

Mikor Sands visszatért fülkéjébe, az ajtónálló már várta öt.

- Lady már reggelizni sah s látni óhajtaná önt, ha úgy tetszik, - hangzott az üzenet s két másodperc elteltével az „A“ szalon jogos tulajdonosa alázatosan kopogott saját szobájának ajtaján.

A fiatal leány szépsége ismét meglepte Sandsot, amint az őt beléptekor ragyogó mosollyal üdvözölte. Elragadtatással szemlélte a gyönyörű teremtést, akin nyoma sem volt az út fáradalmának s aki ép oly jól öltözöttnek látszott, mintha a legügyesebb komorna állt volna itt a rendelkezésére.

- Történt valami? Nem volt kellemetlensége miattam? - kérdezte.

Mikor Roger kijelentette, hogy semmi sem történt, a fiatal hölgy megkönnyebbülten sóhajtott föl.

- Nem próbált önnel senki megismerkedni? Semmiféle figyelemreméltóbb alak?

- A kalauz és ajtónálló, meg egy vagy két pincér voltak az egyedüliek, akikkel néhány szót váltottam, kivéve egy O‘Reilly nevezetű kaliforniai képviselőt, aki csak távoli ismerősöm. Azt hiszem, ez az ember nem érdekli önt?

- Engem nem érdekel semmiféle férfi... ki véve azt az egyet, aki most megmenti az életemet, - válaszolta meglepetés-szerűen a leány s szavaira egyszerre rózsás pír lepte el arcát, majd nagy zavarában hirtelen elfordult. Sands érezte, hogy szép védettje szinte öntudatlanul tette ezt a vallomást s csak jobban szerette őt érette. Most megmutatta néki a borítékot. Egész éjjel a vánkosa alatt volt, - mondta.

- Nem tudom, mihez kezdtem volna ön nélkül! - suttogta Miss White s hálája valósággal alázatos volt. Sandsnak be kellett ismernie, hogy nagyon sivár lesz az élete, ha majd válniuk kell.

- Ha Chicagóba érünk, mi módon lehetek ott segítségére? - kérdezte.

- Oh, remélem, ott majd találkozom egy ismerősömmel. Azt hiszem, nem látom önt többé, de sohasem felejtem el jóságát.

Roger Sands-en valami fájdalmas izgatottság vett erőt. Gyűlölte azt az „ismerőst“, aki a fiatal leányt majd elragadja tőle.

- Chicago azonban még messze van, - folytatta a - fiatal hölgy. - Nagyon kalandos történetnek gondolhatja, de a veszedelem, amelyben forgok... a veszedelem, amely ezt a borítékot fenyegeti... nem múlik el, míg ön nem ad át engem az ösmerősömnek. Megteszi ezt, igen? Mellettem lesz az utolsó pillanatig?

- Természetesen, - válaszolta Roger.

- Időközben azonban bejöhetne hozzám ide s beszélgethetne vélem, ha ez nem volna terhére?

Roger mosolygott. Ezüstös fény kezdett csillogni a felhőkön át.

Szerencsére O’Reillyn kívül senkit sem ösmert a vonaton s ez sem ült ugyanabban a kocsiban. Miért ne fogadja hát el „beteg unokanővére“ meghívását. Amint azután a szépség fátyolén keresztül valami jellemfélét is látott meg-megcsillanni, Roger érezte, hogy a titok sűrűsödik a bájos ösmeretlen körül.

Az elkerülhetetlen pillanat azonban közeledett. Az ajtónálló férfikabátokat és kalapokat kezdett tisztogatni. Az útipoggyászokat lezárták s a „Limited” lassan berobogott a nagy állomásra. Akkor, de egy perccel sem előbb mutatkozott miss White az „A“ szalon ajtajában. Sands, aki tudtára adta, hogy elérkezett a kiszállás pillanata, mellette állt, utolsó percig teljesítve lovagi tisztét. Egyikük sem volt beszédes kedvében. A nyugalmas révbe érkezés reménye nem hangolta jobb kedvre a fiatal leányt. Mikor Sands kezét nyújtotta néki, hogy lesegítse őt a vonatról, Justin O’Reillyt látta a kocsi mellett állva, amint kutató tekintettel mustrálta a körülötte hullámzó tömeget. O’Reilly fölöslegesen szeretetreméltó mosollyal emelt kalapot Sands láttára. Titokban tulajdonképen ellenségek voltak, Roger kissé gúnyos jókedvet vélt kiolvasni e mosolyból, melyet szép útitársnőjével hozott kapcsolatba s mód nélkül bosszankodott. Miss White egyenesen maga elé nézett; máskor halvány arcát rózsás pír lepte el.

- A találka egy újságárusító előtt lesz. Itt! - mondta. - Itt lesz az ösmerősöm. De oly nagy a tömeg, még nem látom.

Az újságárusító bódéjához közeledtek s mivel „miss White” magas nő volt, kinek fejét igen jól lehetett látni az asszonyok kalapja fölött is, Roger azt hitte, hogy rögtön előlép majd az említett férfiösmerős. A tömegből azonban senki sem vált ki s a fiatal hölgy tekintete aggodalmat kezdett kifejezni: most már nem égett pír az arcán.

- De hát hol lehet? Valami történhetett, - mormogta nyugtalanul.

- Talán az autóval történt valami, - próbálta Roger vigasztalni.

- Oh, csak valami rosszabb ne legyen! Mindenesetre várnom kell. De önt, Mr. Sands, nem merném kérni...

- Nem is kell, - vágott szavába Roger kurtán. - Csak nem hagyom önt cserben,

- Gondolhattam volna, hogy nem teszi. De hiszen ő nem késhet soká.

- Mi legyen a borítékkal? Odaadjam most? - kérdezte Roger, mert a fiatal hölgy megkérte, hogy tartsa a levelet magánál, míg kiszálltak a vonatból.

- Ne még, nem merem. Biztos, hogy nem lopták el öntől? Kérem, nyugtasson meg!

Sands belső zsebébe nyúlt s megtapogatta a borítékot, amely természetesen ép volt. - Itt van teljes épségben.

- Hála Istennek! - sóhajtotta miss White.

Percek múltak: tizenöt perc; húsz; harminc. A fiatal leány arca fehér volt, mint a vászon, szeme alatt sötét karikák keletkeztek.

- Már nem remélek többé, - mondta, midőn Sands háromnegyed órai várakozás után elővette óráját. - Valami rettenetes esemény tarthatta őt vissza attól, hogy velem találkozzék. Nem tudom, mi történik most!

II.
A háló

- Van-e terve arra az esetre, ha barátja nem jelenne meg a találkozón? S vannak más barátai is Chicagóban? - kérdezte Roger.

- Nincs itt nékem senkim.

- Élt ön már itt valaha, ha csak rövidebb ideig is?

- Nem, soha.

Ha Sands rajongó hódolaton kívül másnak helyet bírna adni lelkében, miss Beverley White iránt táplált első gyanúja most bőséges táplálékra lelt volna. Az egész utazás alatt semmi sem történt, ami a titokzatos veszély fantasztikus meséjét igazolná. Ami pedig a csodálatos borítékot illeti, ki tudja, nem tartalmaz-e üres papírlapokat? Sands azonban már túl volt ezen is. Ha a fiatal leány bolondját járatta véle, azt sem bánta.

- Az ösmerős, akiről beszél, több mint barátja önnek?

- Nem barátom, csak egy személy, akiben megbíztam, hogy mely okból, azt nem mondhatom meg.

- Helyes. S mi történik most, hogy nem találkoztak s ön itt áll egyedül az idegen városban?

- Azt nem tudom. Olyan kábult vagyok, most már mindegy nekem.

- Már hogy mondhat ilyet? Ilyen fiatal leány, mint ön, nem maradhat egyedül, barátok nélkül egy nagy idegen városban. Van pénze?

- Pénzem volt bőven, több, mint szükséges az utazásomra, s elégséges arra is, hogy önnek visszafizethessem, amit érettem költött. Azt reméltem, hogy itt ismét pénzhez jutok s ismerősöm pártfogásába vesz. Valami foglalkozás után kell látnom.

- Azt hiszi, hogy a történtek után én nyugodtan elköszönök s egyedül hagyom itt Chicagóban? Lehet, hogy őrült vagyok, de mást ajánlok önnek. - Roger elnémult, a fiatal leány meglepetve nézett fel reá.

- Mit szólna ahhoz, ha feleségül kérném s mint nőm jönne velem New-Yorkba?

Miss White elhalványodott s kissé tántorgott, mintha ájulás környékezné.

- ön kimerült az álldogálástól, - kiáltotta Roger, a leány karját megragadva.

- Nem, nincs semmi bajom. Bocsásson meg. Az ön jóságának a nagysága hatott reám ilyen megdöbbentően. Igen, „nagyság" az igazi szó.

- Tehát a feleségem lesz! - kiáltotta Sands.

- Köszönöm teljes szívemből az ajánlatát, de ezt nem fogadhatom el.

- Miért... miért? Avagy talán férjnél van már?

- Nem vagyok még asszony s esküszöm, hogy sohasem volt közöm semmiféle férfihez. De ennél többet nem mondhatok önnek magamról.

Roger hallgatott egy pillanatig, azután megszólalt:

- Nézze csak, nekünk beszélnünk kell. Itt ez lehetetlen. Annyi bizonyos, hogy nem hagyom magára Chicagóban. Időnk van elég. Megengedi, hogy egy nyugodt vendéglőbe vezessem? Asztalnál szépen megbeszélhetünk mindent.

Sands autóba ültette a fiatal hölgyet s elvitte őt egy csendes, de előkelő étterembe, amelyről tudta, hogy ilyen időben teljesen elhagyatott. Itt helyet foglaltak s Sands dejeunert rendelt.

- Nem talál ellenszenvesnek? - kezdte a vallatást. - Ha szokásos módon, valamely társaságban találkoztunk volna, el tudna akkor képzelni, mint jövendőbeli férjét?

- Oh, igen. Ezt nem tagadom, ön oly csodálatosan jó volt hozzám.

- Eddig hát minden jól van. Csodálatosan jó azonban nem voltam. Egyszerűen beleszerettem önbe. Sohasem voltam szerelmes... azaz huszadik évem óta nem szerettem senkit... Erre sohasem volt időm...

- Most sem pocsékolt reá sok időt! - kacagott a fiatal leány, de hangjába mintha kis zokogás vegyült volna.

- Megtanultam, hogy nem az idő fontos ebben az ügyben. Sohasem vágyódtam úgy valami után ez életben, mint ön után s feleségül veszem... úgy, amint itt áll.

- Ön nem gondolta meg, hogy mire vállalkozik, - vágott szavába Miss White. - Képzelje el, mi lenne az egy férfiúnak, mint ön, ha semmit sem tudna a feleségéről, annak múltjáról. Nem lenne az olyan, mintha egy alakot kivágnának egy festményből, amelyet ön sohasem látott? Az emberek azt kérdeznék: ki volt ő? s erre nem tudna válaszolni.

- Azt nem kérdeznék tőlem, - mondta Roger makacsul. Azzal pedig nem törődnék, hogy ők mit kérdeznek egymástól. Én nem vagyok társaságbeli ember, habár büszke volnék, ha feleségemet a legmagasabb helyen láthatnám s ezt megtehetném önnel, ha akarom. Azt mondta, hogy nem vagyok akárki. Nos, mindenesetre az az ember vagyok, aki azt a nőt veheti el, akit akar s azt a nőt oda helyezi, ahová ő akarja.

- Igen, talán. De nékem nem rövid időre kell csupán titkolnom a múltamat, hanem örökre, ön nem tudna engem eléggé szerelni, hogy ennek ellenére boldog legyen vélem.

- Boldog tudnék lenni, ha ön szeretne engem, - erősködött Roger.

- Imádnám, de...

- Akkor nincs semmi „de“. Nem mondom, hogy nem óhajtanám ösmerni a feleségem múltját és rokonságát, de inkább a múltja nélkül akarom önt bírni, a jövőben, mint más asszonyt múltjával és jövőjével együtt. Nem bírok nélküle élni s enyém lesz... most, még ma, mihelyt megkapom az engedélyt s egy papot szegezhetek, aki minket összeesket.

- De ha azután megbánná?

- Egy percig sem bánnám meg, ha amint az imént mondta, imádna engem... csak fele annyira, mint ahogy én fogom imádni.

A fiatal leány rajongó tekintete volt a legszebb válasz s Roger Sands úgy érezte, hogy sohasem fogja megbánni, hogy ez a regény beleszövődött az ő izgatott munkás életébe.

Ez volt előzménye a nagy eseménynek, hogy Roger Sands ifjú feleséggel tért vissza rövid kaliforniai útjáról; a fiatal asszonyt, leány nevén miss Beverley White-t, eddig senki sem látta s nem is hallott róla semmit…

III.
Az egérke

Ugyanazon a szeptemberi napon, amikor Roger Sands szalonkocsijának ajtaja a Santa Fé Limiteden föltárult miss Beverley White előtt, Moreton és Payntor new yorki áruházában egy csitri leányt láthattunk volna, aki nagy szemtelenül megkörnyékezte az egyik üzletvezetőt s ír születésére hivatkozva állást kért tőle.

Szerencsére a First Avenuei áruház oldalajtaja is megnyílt a kis leány előtt, akit ír keresztnevén Clodaghnak hívtak ugyan, aki azonban nem hívén, hogy ez a név New Yorkban jól hangozzék, a sokkal rövidebb Clo nevet választotta. Ki hitte volna, hogy a titokzatos vasúti kaland hősei és a County corki kisleány ugyanazon regény hősnői lesznek valaha. Viszont Clo Riley nélkül a dolog egészen másképpen sült volna el, bár hat hónapig ő és Mr. és Mrs. Roger Sands sem egymás nevét nem hallották, sem nem találkoztak egymással.

Házasságuk után, áprilisban történt, hogy Mrs. Sands egy hirdetést olvasott valamelyik napilapban. Moreton és Payntor ajánlották utóbb megnyílt régi bútorosztályukat. Kilenc gyönyörű rózsafabútort kaptak többek között, Angelica Kaufmann festményével, melyeket Moreton és Payntor egy ügynöke vásárolt valamelyik nagynevű angol családtól.

Beverley Sands (férje „Bev“-nek hívta őt) szerette a festett rózsafát, ha az igazán jó volt. Férje gyakran tűnődött azon, hogy honnét tudja, mi a jó és mi a rossz ilyesfélében, de annyi bizonyos, hogy tudta. Roger Newportban vásárolt egy házat s Beverley „szép bútorokat" keresett új otthonuk számára, amelybe júniusban reméltek beköltözhetni.

Mikor Beverley, Moreton és Payntor hirdetését olvasta, elhatározta, hogy megtekinti a rózsafabútorokat s rögtön meg is veszi, ha igaziak. A fiatal asszony szinte hihetetlen boldogságát csak növelte a nagy pompa és gazdagság, mellyel férje körülvette.

- Minden kívánságomat teljesíti s rám bízza, hogy úgy tegyek-vegyek, ahogy én azt jónak látom. Oh, mily gyönyörű is. az élet! - gondolta, mert lassankint megszabadult a reá nehezedő aggodalomtól, hogy valami rémes dolognak kell történnie.

Roger mindennap elment irodájába, amely az ő nevét viselte. Beverley, mint rendesen, ma is együtt reggelizett véle s bemutatta legújabb ruháját, amelyre férje azt mondta, hogy olyan, mint az opálkő, a hajnal ködén át nézve. Mialatt komornája föladta köpenyét, a fiatal asszony vidáman dalolt s azon tűnődött, miképpen tudna boldoggá tenni valakit, hogy ezt az ő nagy boldogságát megérdemelje. Roger kívül esett e számításon, mert az lett volna az érdem, ha olyan valakivel tehet jót, akit nem szeret.

- Az első segítségre szoruló teremtményt, akivel ma találkozom, boldoggá teszem - gondolta magában. - Valami nagy jótéteményre gondolok... mintha áldozatot hoznék egy oltáron, ezzel helyet foglalt Roger utolsó ajándékában, egy gyönyörű limuzinban, mely oly csendesen és gyorsan repült tova, mint egy felhő árnyéka. A kocsi kívülről sötétkék volt, belülről a vörösbegy tojásának halvány színével párnázva.

Beverley megmondta a sofőrnek, hogy vigye őt Moreion és Payntorékhoz, de kerülje a nagy forgalmú utcákat, mert sietnie kell. Hogy a parancsnak eleget tegyen, a sofőr egy oldalutcán közelítette meg az áruházat; ez utcára nyílt az alkalmazottak bejárata s a jelentéktelenebb áruosztályoké is, amelyek természetesen összeköttetésben voltak a főüzlettel. Ebben a máskor csendes utcában ma nagy tömeg hullámzott. Valami történhetett, de csak röviddel ezelőtt, mert a rendőr is épp akkor érkezett. A sofőr tovább akart hajtani, hogy Mrs. Sandsot egy esetleg kellemetlen látványtól megkímélje, de a fiatal asszony egy hirtelen támadt gondolatnak engedve, megállította őt. A kocsi ablakai nyitva voltak s mikor Beverley fülét megütötték a fölkiáltások: „szegény gyermek” és „a mentők”, szó nélkül kiszállt a kocsiból. Mert szép volt, gyönyörű ruhát viselt s kocsija is nagy hatást tett, az emberek készségesen utat engedtek néki.

A kövezeten egy leány feküdt. Beverley valószínűleg rosszul lett volna a lábainál pirosló vér láttára, ha a leány arca nem tesz reá oly megrendítő hatást. Ez az arc oly kísértetiesen halvány, oly sovány és fiatal volt!

- Mi az? Mi történt? - kérdezte Mrs. Sands a körülállóktól.

- Leugrott egy negyedik emeleti ablakból. Valaki bizonyosan bántani akarta szegénykét - vélekedett egy kövér asszony.

- Meghalt?

- Még nem... habár valószínűleg minden csontját összetörte. Alig bírja ki az utat a kórházig s olt sem törődik vele senki, ha nem is hal meg a kocsiban.

Ebben a percben, mintha meghallotta volna a rémes jóslatot, a leány fölnyitotta szemét s Beverleynek úgy tetszett, hogy egyenest reátekint.

Most eszébe jutott elhatározása, mely majdnem fogadalomszerűen hangzott: az első segítségre szoruló teremtményt, akivel ma találkozom, boldoggá teszem!

Itt volt ez a teremtmény s emberi tekintet néni könyöröghetett ékesebben segítségért. Ez az esdeklő szempár megrendítette Beverley lelkét. Erre a könyörgésre válaszolnia kell, mert különben megszegi fogadalmát, s akkor, Isten megbünteti őt, megfosztja meseszerű boldogságától.

Mrs. Sands letérdelt a csudálatosán laposnak látszó test mellé; ruhája a folyton nagyobbodó vértócsába ért, de ez sem riasztotta vissza. Keze gyöngéden simította hátra a sötétvörös hajfürtöket a feléje fordított arcról. A szegény, sovány gyermekarcról.

- Ne féljen, szeretni és gondozni fogom - súgta, a leány fölé hajolva.

Ezalatt egy orvos is előkerült; ő is letérdelt a leányka mellé s abban a hitben lévén, hogy Beverley ismeri a szerencsétlenül járt gyermeket, ő hozzá intézte szavait. A rendőrség hátra szorította a kíváncsi tömeget, csak a kék automobilos, gyönyörű ladyt nem bántotta, úgy látszott, ő az orvosnak segédkezik.

- Csináljanak helyet, kérem, csináljanak helyet, a mentők rögtön itt lesznek - ismételték a rend őrei.

A mentők azonban késtek. Ez különös volt, a máskor oly végtelenül gyorsan működő szervezetnél. Most egy férfi érkezett lelkendezve s jelentette, hogy összeütközés történt. Senkinek sem esett baja, de várni kell, míg a megsérült mentőkocsi helyett másikat hívnak.

- Nem vihetnénk őt el az én autómon? S miért ne vehetném őt magamhoz? - ajánlotta a fiatal asszony. - Csak gyermek még s oly sovány és kicsiny szegényke. Szerető gondozással talán megmenthetnénk.

Gyakorlott ápolónőt fogadnék melléje. Mrs. Roger Sands vagyok. Talán ismeri férjem nevét.

Roger Sands neve megtette hatását, nemkülönben megtette hatását Beverley és autója is. A mentők nem jöttek s az idő múlt, az ajánlat elfogadhatónak látszott. Az orvos, ki a Moreton és Payntor cég alkalmazottainak kezelésére volt szerződtetve, ki akarta próbálni Mrs. Sands áldozatkészségét s röviden kiadta néki a parancsot, hogy menjen az orvosi rendelőbe, földszint, az oldalajtó bejárata mellett s hozasson gyorsan egy hordágyat. Beverley habozás nélkül teljesítette a parancsot s két perc múlva egy fiú a kívánt tárggyal megjelent a szerencsétlenség színhelyén.

Az orvos és az egyik rendőr a hordágyra fektették a leánykát, mialatt Beverley várakozó sofőrjéhez rohant. Ez - Robbins nevű idősebb angol - dühös volt ugyan, de, egy-egy közbevetett megjegyzéstől eltekintve, nem tehetett mást: engedelmeskedett. Az összehajtható üléseket kihúzták s egyikre fölrakták a kocsi legszebb díszét, egy hatalmas csincsillapokrócot és néhány selyempárnát. Ez támaszul szolgált a hordágy lábának, míg annak a feje az ülésen nyugodott. A másik összehajtható ülést az orvos foglalta el, aki így a sebesültet támogathatta. Mrs. Roger Sands a sofőr mellé ült s nem is vette észre, hogy annak arca hasonló volt a viharos égbolthoz.

Robbins sírni tudott volna. Utolsó angol gazdája egy herceg volt s talán még mindig azt szolgálja, ha nem haladja meg az úgynevezett „smart“ életkort. Roger Sands viszont éppen ezért merte rábízni a feleségét. Robbins nem nagyon szerette Amerikát, de imádta úrnőjét. Úgy találta, hogy valami királynői van a viselkedésében, ami őt „otthonra” emlékezteti. Ma azonban a királynő leszállt a trónjáról s a jó ember szégyenkezett ezért. Végighajtani New York utcáin, mint egy komorna, az ő balján ülve! S ami még tetézte a szégyent, úrnőjének ruhája, kesztyűje tele vérpecsétekkel. Ami pedig az új kocsi belsejét illeti, az tönkre lesz téve. A jó ember úgy érezte, hogy öt felelősség terheli, s azt hitte, hogy gazdája is így gondolkodik. Mr. Sands oldalán ülve, egy római szobor szigorú kifejezésével szögletes arcán, Robbins elhatározta, hogy Mr. Sands-szel mindenesetre beszélnie kell a reggeli sétakocsizás eseményeiről, mielőtt Sands amerikai sofőrje, ki gazdáját a hivatalába és onnét haza szokta vinni, mindent elmondhatna. Az angol elhatározta, hogy megvesztegeti az amerikait, s ő végzi helyette a délutáni munkát. Mentséget is talál; Harter rosszul van. A dolog azonban úgy fordult, hogy Sands az egyik estilap második kiadását olvasgatta, mialatt kocsijára várakozott, s megdöbbenve látta feleségének nagy betűkkel nyomtatott nevét.

Most ébredt csak tudatára annak a félelemnek, mely mindig ott lappangott a lelke mélyén, hogy egy napon valamely lapban pillantja meg felesége nevét, amint címül szolgál egy rémhírnek. Mikor a cikket elolvasta, az első percben szinte megkönnyebbült. Hála istennek, ez semmi!

A lap tudósítója valóságos regénnyé dolgozta fel az incidenst s a szerkesztő Roger Sands fontos személyiségét méltányolva, egész hasábot szentelt a cikknek. Az író látszólag Mrs. Sands szív jóságát akarta magasztalni, de mikor Roger öröme lecsillapodott kissé, az ügynek kellemetlen oldalát kezdte látni. A tudósító a Moreton és Payntor cég több tagját meginterjúvolta s a következőket hallotta: a leány, akit Mrs. Roger Sands kegyeibe fogadott, a női alkalmazottak vendéglőjében kapott helyet. E nők közül többen apró lopásokkal gyanúsították s megfigyelés alatt tartották. Egy vádat követő „jelenet” alatt történt, hogy a pincérnő egyszerre kiugrott a negyedik emeleti ablakból. Clo Riley, így hívták a fiatal leányt, Írországból származott s még csak rövid ideje volt New Yorkban. Ez időből hét hónapot töltött a Moreton és Payntor cég szolgálatában. Barátnői nem voltak s akik ösmerték, „titokzatosának nevezték.

Mr. és Mrs. Roger Sands Park avenuei lakásán megtagadtak minden felvilágosítást, az újságíró azonban mégis megtudta az egyik cselédtől, hogy ha a sebesült „nagyon kedves rokona” lenne Mrs. Sands-nek, akkor sem lehetne őt gyöngédebben ápolni. A legnagyobb és legszebb vendégszobát készítették el számára, kitűnő ápolónő gondozza s egy neves tanárt hívtak az orvos mellé, aki a sebesültnek az első segélyt szolgáltatta. E részletek után következett Mrs. Roger Sands leírása, az utcai „szenzációs jelenet" egyik „szemtanújának" szavai nyomán.

Az eset különösen hatott Rogerra; ő valamit gyanított mögötte. Mivel olyan dolgokat tudott Beverley-ről, amiről remélte, hogy kívüle alig tud valaki, ezért egészen más világításban látta az ügyet.

Sands házassági experimentuma fényesen sikerült. Boldog volt, hogy úgy vette el a leányt, „ahogy előtte állt". Mégis csak jobb volt ezt a „sohasem látott festményből kivágott alakot" a magáénak nevezni, mint nélküle élni. Roger erősen hitte, hogy Beverley éppoly jó, mint amilyen kedves, de a jóslat igaznak bizonyult: időnkint bizony rémesen hatott reá, ha arra az ösmeretlen festményre kellett gondolnia.

Az incidens Moreton és Payntor áruházán kívül történt. Beverley utóbbi időben kezdte ezt az üzletet látogatni. Bizonyára valami oka volt reá, hogy ezt a helyet válassza. Roger csakugyan hihetetlennek tartotta, hogy felesége egy idegen kedvéért ilyen nagylelkű cselekedetet kövessen el. És miért nem telefonált? Úgy látszott, mintha végre akarta volna tervét hajtani, mielőtt ő, Roger ellenezhetné.

Ebben a hangulatban ment le autójához. Nagy meglepetésére Robbinst találta lent, akit rögtön kérdőre is fogott.

- Mi igaz abból, amit itt az „Evening Star"-ban olvastam? - kérdezte a sofőrtől.

Robbins sietett elmagyarázni, hogy ő nem oka annak, ami az új kocsival történt.

- Az úrnőm parancsolta, sír s engedelmeskednem kellett, de biztos vagyok benne, hogy ha Mylady meggondolja, milyen rémesen beszennyezik vérrel a gyönyörű párnákat, inkább bérautót rendelt volna.

- Könnyű lesz új huzatot tétetni a párnákra, - válaszolta Sands hűvösen, de most először haragudott Beverleyre. Minden asszony között éppen ő volt az, akinek kétszer is meg kellett volna gondolnia, mielőtt olyasvalamit tesz, amiért beszélhetnének róla. Igen ám, csakhogy ő semmit sem gondolt meg kétszer. Mialatt Sands hazafelé kocsizott, komor gyanakodással gondolt szép ifjú nejére.

Beverley ezalatt otthon, a kórházzá átalakított szobában volt. Az ápolónő hívta, mert - úgymond - a sebesült magához tért s kérdéseket intézett hozzá.

- Láttam, hogy bántaná, ha nem kapna választ, - folytatta az ápolónő - így hát elmondtam néki egyet-mást. Ő emlékezett rá, hogy kiugrott az ablakon, hogy lezuhant s mikor magához tért, az utcán feküdt. Azt mondja, hogy egy angyali szép leányról álmodott, aki beszélt vele. Mikor hallotta, hogy ön mit tett érette, könyörgött, hogy jöjjön el hozzá.

- Rögtön megyek, - jelentette ki Beverley.

- De csak néhány percre, - intette Laké testvér.

Beverley belépett a szobába, mely különös látványt nyújtott. A cselédség, az orvos és később az ápolónő rendeletére gyorsan és zajtalanul végezte a változást, mielőtt még a beteg magához tért. A függönyöket leszedték, a szőnyegeket s a bútorok legnagyobb részét kivitték. Egy üveglappal lebontott asztalon orvosságos üvegek álltak. Az ajtóból éppen az ágyra lehetett látni s mikor Mrs. Sands halkan belépett, tekintete a beteg leányéval találkozott. Beverley szíve nagyot dobbant e gyönyörű sötét szempár láttára.

Az ápolónő az ágyhoz vonta Mrs. Sands-et s mielőtt a leány szólni tudott volna, kiadta a rendeletet:

- Egyiküknek sem szabad sokat beszélnie. Ön köszönetét mondhat néki, de ő nem maradhat itt soká.

- Laké testvérnek igaza van, - mondta Beverley. - önnek árt az izgalom. Nemsokára teljesen felgyógyul s ez a ház az otthona lesz.

- Nem vagyok izgatott, - válaszolta a leány, halk, monoton hangon, inkább suttogva. - De látni óhajtottam, mert mondanom kell valamit. Nem akartam élni, mert... borzasztóan szerencsétlen voltam s mindenki gyűlölt; mégis rettenetesnek látszott meghalni. Ön megmentett. Most élni kívánok, ha csak azért, hogy megmutassam, mi a hála. Azt hiszem, ön roppantul gazdag, én a templom egerénél is szegényebb vagyok. Valószínűtlennek látszik, hogy valamit tehessek önért. De ki tudja? Egyszer egy egér segített egy oroszlánon, lyukat rágott a hálón, amellyel meg akarták fogni. Úgy érzem, hogy el kell jönnie az időnek, mikor én is éppen így meghálálhatom a jóságát. Ez az egész.

IV.
A vihar zúgása

Úgy látszott, hogy ezen a napon minden rosszul sikerül Sandsnak. Az utóbbi hónapokban úgy érezte, mintha valami ködfelhő ereszkedett volna le közéje és John Heron közé, akinek ügyét Californiában megnyerte, Ha valaha üzletember hálás lehetett egy másiknak észbéli munkájáért, az John Heron volt, mert Roger Sands nem csupán hírnevét, hanem életét is kockáztatta a panaszos „California Oil Trust király “ hatalmas ellenségeivel szemben. Heron teljes mértékben látszott értékelni ezt a szolgálatot, s mielőtt Roger visszautazott New Yorkba, szinte lesújtóan szívélyes volt iránta s teljesen eredménytelenül könyörgött néki, hogy látogassa meg őt és nejét, egy spanyol származású híres szépséget. Sands rögtön hazaérkezte után kapott tőle levelet s nősülése hírére távirati úton jött Herontól az üdvözlet. A barátságos viszonválasz azonban most nem talált visszhangra, a nászajándékul küldött aranyteázókészletet pedig nem kísérte levél, csupán „Mr. és Mrs. John Heron“ névjegye. Sands köszönő soraival a levelezés megszűnt...

Ez a különös viselkedés bosszantotta Rogert, aki jól szívelhette Heront s nem volt szokva ahhoz, hogy véle félvállról bánjanak. Az egyetlen, amivel ezt az eljárást még menteni tudta, Beverley mulasztása volt, aki nem csatolt külön néhány sort Mrs. Heron címére, az ő köszönő leveléhez. A fiatal asszony azzal érvelt, hogy az ajándék tulajdonképpen néki, Rogernek szólt s ha ő Mrs. Heronnak írna, az „tolakodásnak” látszanék.

Roger nem erőszakolta többé a dolgot s a maga és felesége nevében írt. Utóbb valamelyik napilapban olvasta, hogy „Mr. és Mrs. John Heron rövid időn belül útnak indulnak Kelet felé, ahol a nyarat óhajtják eltölteni.“ Sands felesége megkérdezése nélkül rögtön írt Heronnak, hogy hallotta a hírt s ő és neje remélik őket new yorki házukban üdvözölhetni, mihelyt az készen lesz A levelet nem hivatalában, hanem otthon írta, a Park Avenue címmel a papíron. Mikor ezen a napon belépett dolgozószobájába, tekintete megakadt egy borítékon, John Heron keze írásával.

A levél legfelül feküdt s ahelyett, hogy mint máskor legelőször Beverleyt üdvözölje, Roger leült s mindenekelőtt elolvasta Heron levelét, mely következőképpen hangzott:

„Kedves Mr. Sands!

Feleségem és én hálásan köszönjük szíves meghívását, tekintve azonban, hogy máris több helyre ígérkeztünk, félek, nem leszünk abban a kellemes helyzetben, hogy szíves ajánlatát elfogadhassuk.

Igaz tisztelője

John Heron.“

Roger arcába szökött a vér. Érezte, hogy ez egy jól megfontolt sértés.

Az utolsó levél „Kedves Sands“-szel kezdődött s „örökké hálás híve“ volt az aláírás. Sandsot most szinte jobban dühösítette, mint bántotta ez a viselkedés.

- Ha jövőben szüksége lesz reám, hogy valami halálos veszélyből kimentsem, akkor ugyan hiába fordul hozzám! - dörmögte mérgesen.

Ebben a pillanatban Beverley kopogott az ajtón, majd félig kinyitotta s benézett rajta.

Ez felingerelte Rogert. Házasságuk első napján megmondta feleségének, hogy nem kell kopognia az ő dolgozószobájának ajtaján.

- Hányszor mondtam, hogy ne kopogjon? - förmedt reá. - Jöjjön be, ha akar.

Első eset volt, hogy ilyen mogorván beszélt nejével. Beverley meghökkent, de arcának kifejezése nemhogy megbánásra ösztökélte volna a haragvó férjet, sőt még jobban felháborította.

A fiatal asszony rózsás arca elhalványodott, mikor Roger ilyen nyersen rendreutasította, de a levelet megpillantva férje kezében, a vére ismét arcába tolult. Ha ösmerte volna Heron írását, azt lehetne hinni, hogy ennek látta valóságos rémülettel töltötte el szívét. Ilyen távol fekvő lehetetlen gondolatok azonban nem jutottak eszébe Rogernek.