SZEPES MÁRIA

MISZTÉRIUMOK KÖNYVE

Szerkesztette:
Zsarnay Erzsébet

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-733-7 (epub)

ISBN 978-963-529-734-4 (mobi)

ELŐSZÓ

E könyvvel szokatlan, eddig nem ismert kulcsokat nyújtok át mindazoknak, akik önmaguk és a világ kozmosszal való összefüggéseit kutatják. Felismerték velem együtt, hogy az ősnépek tudománya, bölcselete mennyire találkozik a modern természettudomány kutatásainak eredményeivel. Óriási kérdések ezek, amelyek egyszerre sürgőssé váltak korszakunk felgyorsult válságai között. Bizonyos, hogy e meglepő válaszok nem merítik ki ennek a misztériumnak valamennyi tételét, de fényt vetítenek az irányra, amely hozzájuk vezet. Bár nem könnyű téma kulcsait kínálom olvasóimnak, igyekeztem izgalmassá, érdekessé, sőt szórakoztatóvá tenni mindenki számára. Azt hiszem, egyetértünk abban, hogy az embert semmi sem érdekli jobban, mint saját sorsa, jelene és jövője e bonyolult világban. Megpróbálok nemcsak diagnózist adni különféle tévedések, kórságok természetéről, hanem a gyógyulás módját is felkínálom a lélek tisztességes orvosaként. Csak arról írok, amiről meggyőződtem, mert magamon éppúgy kipróbáltam, mint tanítványaimon, barátaimon. Ezek a megismerés tényei. A Misztériumok könyve az egyéni beavatások kozmikus módszere. Élmények színaranyát vonhatják ki belőle.

A LABIRINTUS BEJÁRATA

„Minden dolognak kettős léte van,
előbb eszmében, aztán valóságban.”

HERMÉSZ TRISZMEGISZTOSZ
SMARAGDTÁBLA

A most következő tanulmány először tudományos, később a magasabb természettudomány transzcendens módszereivel konkretizálni kívánja azt a tételt, hogy az ember fizikai szervezete mögött pszichikai és szellemi tényezők állnak. E faktorokat nem a test termeli ki, hanem azok megelőzik, irányítják és túlélik testét.

A modern ember előtt, igen sok tradicionális érték mellett, nagyrészt lejáratták az érzelmi alapokon nyugvó hitéletet és ezoterikus vallást, de nem adtak helyette olyan meggyőződést, amely kielégítő módon tisztázta volna élethez és halálhoz való viszonyát vagy helyét a mindenségben. Felhasználatlan transzcendens energiáival, megoldatlan érzelmi problémáival ezért valamilyen intellektuális sivatagba került, ahol értelmi és pszichikai igényeivel valósággal szomjan pusztul, s a halál rémképeitől retteg. Tragédiája, hogy pusztán hinni nem tud többé, s az egysíkú, racionális tudás bonyolult tételei inkább elrejtik, mint feltárják előtte az élettitkot. Célunk tehát az, hogy a hit és tudás, illetve a hit és szintetikus megismerés között tátongó szakadék fölött járható, biztos hidat építsünk. Hogy a kettőt, amely valójában összetartozik, újra eggyéolvasszuk, s nemcsak gyógyító remények, hanem a halhatatlanság kétely nélkül való tudásának forrásává tegyük.

Annak felismerése, hogy a test mögött szellemi-lelki irányítóerők állnak, mérhetetlenül jelentős. A test minden megnyilvánulása, egészsége vagy betegségtünetei pszichikai-szellemi okokra vezethetők vissza. A betegségfolyamatok valamiféle kötés, egyensúlytalanság, hiány materializálódott jelképei, segélykérő jelei; föld alatti energiák talajrepesztő szabadulási törekvései, amelyek azért mutatkoznak meg ilyen rombolóan, mert a magasabb kontaktusoktól elrekesztett, szellemileg megbénult ember végzetes amnéziában szenved. Elfelejtette az időtlenül ősi formulákat, amelyekkel a helyes irányba alakíthatná át, építő módon használhatná fel a benne rejlő hatalmas, isteni erőket. Ez a meghatározás távolról sem teoretikus képlet. Gondoljunk csak az atommag félelmetes energiáira felszabadulásukkor. Arra, hogy ez az energia iránya szerint éppúgy lehet a pusztítás, mint az építés eszköze.

Ahhoz, hogy a test megalkotója és irányítója, a szellem visszanyerje szuverenitását, káoszba hullott, egymással marakodó, démoni csőcselékké szétrobbant pszichikai és fizikai szervezete fölött meg kell ismernie saját eredetét, lényegét és célját: honnan jött, hová tart, és miért van itt. Miért született, s ha született, miért hal meg? Ha a mulandóság, a halál olyan természetes része a célnak, mint a nappal és az éjszaka, az öntudat gyertyalángjában, amely ég egy ideig, azután a benne lévő törvény szerint kialszik, miért él halhatatlan sóvárgás és sejtelem arról, hogy az a lesújtó lidércnyomás, a félelem, betegség, szenvedés, halál – gonosz hazugság. Mögötte csak az örökkévalóság igaz, a kimeríthetetlenül sokrétű univerzális élet, amelynek az ember is szerves része. Abban, hogy ez az állapot a test halála után is folytatódik, racionális agya kételkedhet és hite elhomályosulhat. De lényének transzcendens része álmaiban és ritka tűzpillanataiban tudja a részletek, összefüggések felismerését. Azt is, hogy a fejlődés iránya, a vak és tökéletlen személyi öntudat a kozmikus öntudat világmindenséget átfogó gazdagságába vezet. A jelenségek ibolyántúli skáláin való átmosódása korántsem jelenti ezek elszegényedését, hanem átfinomulását és magasabb intenzitását. A kozmikus öntudat egyetlen középpontjának körré való széttágulása olyan, mint a táj hegycsúcsról való teljes áttekintése.

Az ősi idők pszichikai kultúráinak embere tudta, hogy a test börtön. A test koporsó. Vagy a test gubó, amelyben rejtélyes és fontos átalakulások történnek. Kilépni belőle annyi, mint felrepülni. Mint sötétségből világosságba lépni. Mint fogságból kiszabadulni.

Az ember sejtjeiben, pszichikumában és szellemében még ma is benne lappang isteni öröksége: a tisztánlátás, Istennel való azonosságának és halhatatlanságának bizonyossága. A test sejtjeinek, a lélek tudattalan zónáinak és a szellem tudat feletti régióinak titkos, szárnyas lakóját ki lehet szabadítani zárlatából kábult életálmán belül is, amelybe rejtélyes varázslat vezette. Mert tudatunk alszik. Fel kell ébresztenünk. A valótlanságok, képzetek és káprázatok zűrzavarából szemét a valóságra kell irányítanunk.

Ezt az operációt kíséreljük meg most oly módon, hogy először elméletben áttekintjük a területet, amelyre lépni kívánunk, azután megpróbálunk járni rajta.

Az én és a Lélek

SCHLEICH PROFESSZOR ELMÉLETE NYOMÁN

Mindenekelőtt tisztázzuk a következőket. Az ént nemcsak regényekben, hanem a mindennapi társalgási nyelvben is gyakran összecserélik a lélekkel. E szavak téves alkalmazása oly gyakori, hogy nyugodtan elmondhatjuk, alig akad hasonló fogalom, amelyet erősebben elhomályosított volna a közhasználat. Azt mondják: lélek, szív, érzés – és ugyanazt gondolják alatta. Vagy azt mondják: szellem, én, értelem – és halvány sejtelmük sincs arról a mélységes különbségről, amely mindezeket a dolgokat egymástól elválasztja.

Mit jelent életünkben a lélek? Hol van a székhelye? Nem lehet megtalálni. A világháború óriási kísérleti anyagába merült minden orvos, aki a sebesülések kezelésében részt vett, elmondhatja, hogy bár néha kanálszámra merített ki ganglioncellákat, vagyis sejteket az agyból, ezek a sérülések nyomtalanul begyógyultak, anélkül hogy lényeges változást hagytak volna hátra. Aki ennek a ténynek tudatában van, annak fel kell adnia az elméletet, amely szerint a lélek székhelye az agyban volna. Az elme nem forrása, csak közvetítője a szellem ideáinak.

Tagadhatatlan, hogy sok szellemi képességünk, mint például a beszéd, az agy bizonyos részeinek sérelemmentességéhez van kötve, hogy a szaglás, ízlelés, látás, hőérzék, koordinált mozgás és lélegzés megszüntethetők egy gyakran csak fillér nagyságú kéregterület megsértésével vagy kiirtásával. Az sem tagadható, hogy az agymechanizmusoknak ez a része a szellemi életet teljesen és tökéletesen hatalmában tartja. E következtetést számtalan tapasztalati megfigyelésből vonták le. Lélek a testben idegállomány és agy nélkül, nincs jelen. Mindezek ellenére téves azt hinni, hogy az agy- és idegműködés a lélekkel azonos. Ha az agy bizonyos részének sérülése az ennek megfelelő szellemi funkció kiesését vonja maga után, abból még nem következik, hogy kizárólag az a rész produkálja a szellemi életet. A város bármelyik pontján átvághatunk egy telefonvezeték-köteget, amely azt a kerületet megrabolja telefon-összeköttetésétől, de maga a központ érintetlen marad! Ez a megfontolás nagyon lényeges, mert elfogadása esetén egyszerre világossá válik, miért nem maradandók minden esetben az egyes részek megrongálásából származó károk. Kísérletileg igazolt tény, hogy a kutyák, amelyeknek látócentrumát kioperálták, nem is olyan hosszú idő múlva ismét „megtanultak látni”. Igen rossz megfigyelő lenne az a valaki, aki nem venné észre, hogy a beszédcentrumukat elvesztett betegek félre nem magyarázható kísérleteket tesznek a beszédre. Mutogatnak, hunyorítanak, s fájdalmas, rezignált kifejezéssel adják tudtunkra: hiába, nem sikerül! A beszédvezető idegrostok (de nem a beszédképző központ) elpusztulnak. Ebből és még sok más okból az egyeduralkodó agycentrumok elméletét többen megtámadták. Kiderült, hogy az agykéreg bármely részének ganglionjai kiképezhetők a többi centrum funkcióira. Minden ganglionsejt képes az összes szellemi működés elvégzésére. A dolog pusztán fejlesztés és gyakorlat kérdése.

Lehetetlen feltevés az is, amely szerint a lélek olyan funkciója az agynak, mint az epe a májnak: mert nincs olyan agyrész, melynek sérülése a lélek működését kikapcsolná. Ugyanilyen joggal nevezhetnénk ki a pajzsmirigyet a lélek székhelyének, mivel bebizonyosodott, hogy a pajzsmirigy kora gyermekkorban való eltávolítása idiótává teszi az embert. Ha például Goethét megfosztották volna pajzsmirigyétől, gyengeelméjűként éli le az életét. De nem lenne-e mégis túlzás azt állítani, hogy a lélek székhelye a pajzsmirigy? Vagy vegyünk például más mirigyeket. Ugyanis a mirigyekről tudják már, hogy hangulatainkra, pozitív vagy negatív irányban, hallatlanul erős befolyást gyakorolnak. A tobozmirigy, hasnyálmirigy, csecsemőmirigy és a többi sérülése döntő hatást gyakorol lelki életünkre, de annak teljes megszűnését nem képes előidézni. Az egyes agycellákban csak bizonyos kis gátlásregiszterek találhatók, ezekre a léleknek szüksége van. Mindazok a dolgok, amelyekről fent már szó volt: szellem, tudat, értelem, érzés, én, pusztán a lélek testi funkciói. Azokkal lényegileg nem azonos.

Hogy ezt megértsük, tisztába kell jönnünk az agy szerkezetével. Miután erről később még lesz szó, itt csak vázlatosan érintem a legszükségesebb elemeket.

Mindenekelőtt: voltaképpen nem is egy agyunk van, hanem három. Ezek közül az egyik, a nagyagy két részre oszlik. A világháború sérültjein végzett kísérletek bebizonyították, hogy a bal agyfélteke megfigyelheti a jobb agyféltekét, mindkettő együttesen a hátgerincet, mindhárom pedig a test összes részét elválasztva vagy külön-külön. A jobb és bal agyféltekében rendkívül finom, rövidhullámú elektromos áram kering. Lényeges azonban az, hogy egyik agyfélteke a másikat objektív vizsgálat és szemlélet tárgyává teheti. Ez újabb elméletekhez vezet. Minden szellemi működés egy bizonyos központi részben koncentrálódik. A test összes idege, amelyek részben a hátgerincbe, részben az agyba vezetnek, a következő rendszerbe kapcsolódnak:

Tehát a jobb oldalról érkező idegek a bal oldalra ágaznak el, a bal oldalról érkezők pedig a jobb oldalra.

Ha valamit bal oldalon érzünk, az a jobb oldalon regisztrálódik, mert a keresztezés miatt minden bal oldalról érkező benyomás jobb oldalra vetül és megfordítva.

Az agy legmélyebb rétegében van a szimpatikus idegközpont, amely az ember harmadik agya. Neve igen találó. Ez az ideggóc valóban a szimpátia és antipátia szerve. Nemcsak olyan sejtésekről, feszültségekről közvetít hozzánk villámgyors értesüléseket, amelyekről az értelem legtöbbször mit sem tud, hanem a világegyetem akaratát és ritmusát is képes átvinni testünkre. Minden ősérzés, a klímaváltozások, talajátalakulások, földrengés, a szerencse és balszerencse megérzése e harmadik agy működése által kapcsolódik szervezetünkbe.

A szimpatikus idegrendszer hajszálfinom rostjai átszövik az egész organizmust. E hálózatba nemcsak az agy ágazódik be, hanem az összes elképzelhető ideg, izom, mirigy, sőt úgyszólván valamennyi sejt kapcsolatban áll vezetékszálacskáival, amelyeket a bennük lüktető élet árama táplál.

Képzeljünk el egy kivágott érdarabot.

Az érfal körül sorakoznak fel a kis ganglionok, azaz dúcsejtek úgy, hogy minden, amit a szimpatikus ideggóc elrendel, rögtön végrehajtható legyen. Ezek a kis idegfonalak uralkodnak az agyon is, mert az egyes centrumokba általuk futnak be a gátlások és a nedvkeringés áramai. Mikor a vér beleömlik az erekbe, ilyen apró ganglionsejtek tömege kapcsolódik ki, amint azonban a vér továbbfolyik és az erek összehúzódnak, e ganglionsejtek ismét működésbe lépnek. Az agyban keletkező feszültségek ura a sokfelé elágazó érhálózat. Ha e gátló apparátus nem engedi meg például, hogy a logika összekapcsolódjék a fantáziával, akkor nem kerülhet sor befejezett gondolatműködésre. A véráramlás mindennemű korlátozása öntudatlanságot eredményez az agyban, teljes vértelenség pedig ájulást okoz. Az ént tehát el lehet tüntetni agyvérszegénység vagy túlzott vérbőség által. Az én valóban el is tűnik, de a test tovább funkcionál.

Hol van például az én, mikor az ember alszik? Jelenléte, úgy tűnik, az erek tágulásától vagy működésétől függ. Az embernek tehát valami ilyesmit kell beismernie: énünk voltaképpen nincs mindig jelen. Vannak állapotok, amelyekben megjelenik, és vannak olyanok, amelyekben eltűnik.

Csak azért lehet önmagunkról való tudatunk, mert az énzóna a ganglionsejtek milliárdjai által szemlélhető. De az én érzete nem lokalizálódik mindig ugyanazon a helyen, amelyet az álom állapota tanúsít. Álmomban egészen más lehetek, mint nappali éntudatomban: Napóleon vagy Katalin cárnő, sőt bármilyen élettelen vagy élő tárgy is. A teljesen tudatos én zónája eltolódhat. A tudat tehát az összes érző ganglion funkciója, és nem azonos az énnel, minthogy folytonosan vándorol. Mit értsünk azonban tudat alatt? Tény, hogy a ganglionok, mint sok millió elektromos lámpácska, melyek fel-felvillannak, az agyban állandó izgalmi készültségben állnak. Az ő izgalmi állapotuk az, amelyet mi tudatnak nevezünk. Amint a nagyszámú ganglioncella, amelyek nem tartoznak az énhez, szemlélheti az ént, úgy megtörténhet ez fordítva is: az énzóna sejtjei minden tudatelemet elkülönülten szemügyre vehetnek. Ez a legkülönösebb misztérium e folyamatban, mert így tudjuk szemlélni önmagunkat. Megfigyelőképességünket ily módon koncentrálhatjuk belső szerveinkre, éspedig olyan élesen, hogy azok – bizonyos körülmények között – fájdalmat jeleznek. A hipochonder (képzelt beteg) például addig gondol a májára, amíg az fájni kezd. Vannak emberek, akik ha valaki elmondja nekik saját vakbélgyulladásuk tüneteit, azonnal észlelik magukon, esetleg éppenséggel azon az oldalon, ahol nincs is vakbelük.

Hasonló kóros elmeműködésen alapul az öntudathasadás jelensége is. Élt egy polgármester Ackermündében, nagy műveltségű, tekintélyes ember, akinek egyetlen hibája talán az volt, hogy igen szerette a pezsgőt. Egy szép napon, annak ellenére, hogy különben semmiféle erkölcsi kifogást nem emelhettek ellene, eltávozott a városi ülésről, vonatra szállt, Berlinbe utazott, onnan Marseille-be, áthajózott Algírba, ott belépett az idegenlégióba, francia közkatonává lett, és csak nemzetközi diplomáciai manőverekkel tudták ebből a helyzetből kiszabadítani. Mi történhetett itt? A polgármester, miután visszakerült, felébredt ködös állapotából, és utazásairól, szolgálati idejéről, szóval az egész intermezzóról nem tudott semmit.

A tudomány énhasadásos borongásnak nevezi ezt az esetet. Az ilyenfajta borongások azonban nem mindig annyira ártalmatlanok, mint a fenti ügy. „A magam részéről ezeket periodikus neurológiai elmeszesedésnek minősítem. Feltételezem, hogy kocsonyás elfajulás révén valóságos ganglionrétegek épülnek le. Ilyen állapotok óriási gangliontömegeket vághatnak ketté. Merem állítani, hogy a neurológiafunkció elmélete kapcsolatban van a belső kiválasztás működésével, összes etikai vonzalmunkat, hajtóösztöneinket, társadalomellenes cselekedeteinket megmagyarázza. Egész etikánk mirigyműködésünk harmóniájára támaszkodik. Kiválasztási termékek, amelyek a mirigyek beteges elfajulása alkalmával jönnek létre, eredjenek azok bár a tobozmirigyből, pajzsmirigyből, hasnyálmirigyből vagy a mellékveséből, a véredények agybeli működését úgy elváltoztatják, hogy ezáltal valamelyik sejtcsoport túlsúlyba kerül. Ennek következménye: zavart, rendezetlen összműködés. A nagy ganglionkomplexumokban hamis képzetek vernek gyökeret, és az egész énérzet arra a perverz elképzelésre összpontosul, hogy például: „Én Napóleon vagyok.” Ez a fantasztikus képzet marad az egyetlen, még működő ganglionzóna, a többi mind elzáródott a neurológiai elfajulás következtében, s a logikai értelem útja eltömődött. A fixa idea az egyetlen, relatíve egészségesen funkcionáló, ingerelhető ganglioncsoport.

Ezek után rátérhetünk a hisztéria magyarázatára. A „hysteria” szó eredetileg anyaméhet jelent. Kezdetben azt hitték ugyanis, hogy a hisztéria a dolog erotikus oldaláról közelíthető meg legjobban, és mégis, már egyszeri megfontolás rávezeti az embert arra, hogy ez nem lehetséges. Mert mi köze van egy nő erotikus természetének egy megdagadó ujjhoz, egy vértől csöpögő kebelhez vagy egy orrdaganathoz? Nem, a hisztériának más magyarázata van! A szerelmi élet erotikájához csak annyi köze lehet, hogy a hisztérikus egyének szexualitása, mint más megnyilvánulásuk is, rendszerint perverz. A hisztérikus egy kókler, nagy komédiás, aki minden betegség tüneteit utánozni képes. Régebben minden idegorvosi rendelőben előfordult, hogy azoknál a panaszoknál, amelyek eredetét a szervezetben kimutatni nem lehet, kimondták: „ez hisztéria”. Ma már komolyan veszik a betegségek valós pszichikai gyökereit.

Mármost mivel a női erotikára való visszavezetés nem sikerült, megkísérelték az idegrendszer rendkívüli ingerlékenységét felelőssé tenni, de ez a magyarázat sem ér többet a másiknál. Hisztériás egyének idegrendszerének és sejtállományának mikroszkópos vizsgálata a legcsekélyebb eltérést sem tudta felmutatni. A hisztérikák ideganyaga ugyanolyan összetételű, mint az egészségeseké. Az idegeknél azzal, amit táplálkozásnak, vérellátásnak nevezünk, általában nem sokra mehetünk. Azt látjuk, hogy az agy és az idegek munkateljesítménye éppen akkor a legnagyobb, mikor rosszul tápláltak!

Mi az, ami a hisztériát oly sokoldalúvá teszi? Itt emlékeztetjük az olvasót, a kezdetben megadott világnézetre, ami azon a platóni gondolaton alapszik, hogy minden élet és jelenség egy azt megelőző idea eredménye. Platón tétele így szól: „Semmi sem létezhetik a világon, aminek elgondolása már előbb ne lett volna meg.”

Nos, a hisztéria nem más, mint a teremtő ideák irányításának megbetegedése és elszabadulása az emberi testben. A hisztéria gondolatperverzitás, bizonyos beteges fantáziacsapongás, amely sajátságosképpen meg is valósul a képzelődő egyén szervezetében! Meglepő módon bizonyítja ez a teremtő ideák realitását! Gondolatperverzió, ami nemcsak a vérkeringést, hanem az ízületeket és a mirigyelválasztást is megváltoztatja! Ilyesmit más betegségeknél is találunk. Ami azonban a hisztériát ezektől megkülönbözteti, az az, hogy a hisztéria anyagtöbbletet okoz, daganatokat képez a megbetegedett ideák befolyására. Éspedig nem összevissza amorf tömegeket, hanem pontosan a beteg elképzelésének megfelelő formákat.

A hisztéria tehát tetszés szerint formálhatja az anyagot. Gall orvosi enciklopédiájában olvasható a következő eset: egy hisztérikus nő ízületei megduzzadtak, daganatokká nőttek úgy, hogy a sebészek, akik a hisztéria kórtanát nem ismerték, egyik tagját a másik után amputálták, mert azt hitték, hogy rákos képződményekről van szó, míg végül – Gall kissé felháborodva teszi hozzá – csak a törzse és feje maradt meg! De ez még nem elég! Ráadásul kivették szegény teremtés méhét, amelyre a megkínzott szervezet halállal felelt.

Más esetek szerint, hisztériás hajlamú nők hegyes, agyarszerű fogakat hoztak létre. Metszőfogaik hirtelen négy centiméteresre nőttek.

„Rendelésemen kezeltem egy hölgyet, aki előtt egy ekcémás beteg volt nálam – írja Schleich professzor. – A hölgy megkérdezte: »Mi baja van annak a nőnek?« »Ekcéma« – feleltem. »Akkor nekem is lesz« mondta, és másnap tényleg ekcémás kiütésekkel jött kezelésre! Ugyanolyan ekcémával, ugyanazon a helyen, a bal karján.

Egy tizenkét éves hisztérikus kislány azt állította, hogy másállapotban van. Az orvosok hónapról hónapra megállapították, mint halad előre az állapota, mint ölt méhe olyan formákat, amelyek csak terhes nőknél szoktak jelentkezni. Mikor azonban kellő időben, sőt a tizenegyedik hónapban sem következett be a szülés, operációhoz folyamodtak, és semmit sem találtak.

Beszámoltunk már utánzott vakbélgyulladásról, összes szimptómáival együtt, daganatképződésekről, lázas állapotokról. Az operációnál azonban mindig minden normális volt. Daganat, gyulladás pillanat alatt eltűnt. Van hisztérikus hajnövés, szakállfejlődés nőknél, lelki megrázkódtatás következtében, sőt körömmegvastagodás, saskaromképződés is. Vannak hisztérikus tetszhalálok. Arndt ír le érdekes autoszuggesztiós haláleseteket. Ilyet különben magam is észleltem. Egy nagyon tehetős kereskedő, aki irodáját személyesen vezette, egy nap felkeresett, és arra kért, amputáljam a bal karját, mert megszúrta magát a töltőtollával, és tudja, hogy különben meg kell halnia vérmérgezésben. Nevettem volna, ha nem látom az illető aggodalomtól eltorzult arcát. Emberem már több elsőrendű sebésznél volt, Bergmannt is felkereste, de mindnyájan megtagadták tőle a műtétet. Én szánjam meg, és vegyem le a bal karját, ahol végig vonaglanak az izmai? Természetesen én is hazaküldtem minden szükséges vigasszal ellátva. Este meglátogattam. Láznak, daganatnak, gyulladásnak semmi nyoma! A seb leggondosabban kitisztítva és bekötve. De hallatlan izgalom. Felindultan kérdezi: »Miért nem amputálnak? Most még meg lehetne menteni!« Másnap reggelre a kereskedő halott volt! Dr. Langerhans végezte a boncolást. A vérben semmi méreg. Semmi fertőzés. Egyáltalán nem található fizikai elváltozás. Diagnózisom: hisztérikus halál autoszuggesztió következtében.”

Hogyan magyarázzuk meg ezeket a dolgokat? Hiszen ez maga tiszta metafizika! Itt egy képzet nyúl bele a fizikai történésekbe, kísértetkezével megfogja a testszöveteket, és teremt, kiformál belőle valamit. Majdnem belelátunk a világteremtés csodájába. Íme a bizonyítéka, hogy ideák formálhatják az anyagot.

Aki átélt ilyen csodákat, aki a rossz természetű daganatok szellemi hatás alatt való képződését tapasztalta, annak be kell ismernie, hogy a hisztérikus fantáziának metafizikai karaktere van. Azonban amire a hisztérikus fantázia képes, arra képes a természet is. A világ egy plasztikus formákat öltő idea terméke!

A halhatatlanság kérdése

Már korábban tárgyaltuk, mennyire labilis az ember énje. Az én jóval előbb kialszik, mint hogy a lélek kihúzná ujját a testből. Sok katatóniás, álomkóros embernek nincs már énje, de a lélek még jelen van (gyógyít, őrködik, irányít). Mi lesz azonban a lelkünkkel? Nos, szemlélődéseinkben egyáltalán nem definiáltuk a lelket, mert az nem meghatározható, ő testünk metafizikai része, a formaképző idea aranyszála, amelyet a világlélek bocsátott szervezetünkbe.

A lélek metafizikai valóság, tehát halhatatlan. Ő építette magának a testet, ő az idea, amelynek erejéből létezünk, tehát örökkévalónak kell lennie. Ő vezetett bennünket az ősködök világából a fejlődés útján át az öntudatos énig. Most azt kérdezhetnénk: vajon a lélek hagyja-e elpusztulni azt, amit a tökéletlenség homályából felszínre hozott? Ez nem valószínű. Tovább fog haladni. Abból, amit már elért, sohasem hagy elveszni semmi értékeset. Ha a forma szétesett is, az individuum még több dimenzióban tarthatja össze tapasztalatainak eredményeit, sőt magát az egyéniséget is. A természetben azt látjuk, hogy a fejlődés mindig előrehalad, visszaút nincs.

Ha arra a meggyőződésre jutunk, hogy a világ nem más, mint éterszubsztanciák rezgési folytonossága, akkor az egész mindenség metafizikai problémává változik, és energiáiból nem veszhet el semmi. De furcsa is volna, ha egyedül az emberi lélek pusztulna el, mikor a modern természettudomány kísérleti fizikája szerint az anyag és energia soha nem vész el, csak átváltozik. Heisenberg, korunk egyik legnagyobb fizikusa szerint a fizika csak jelenségeket, okozatokat regisztrál, az okok a metafizikában, a bölcseletben rejlenek.

Egyetlen szikra, egyetlen erőmező, egyetlen porszem sem tűnhet el, de a magasabb rendű ganglionsejtek működésének eredménye tönkremenne, puszta fata morganaként, délibábként szétoszolva? Ez lehetetlen, célszerűtlen. Ennyire értelmetlen dolgok nincsenek a természetben.