Reidar Müller

Tűz
és
jég

A földi éghajlat története
– részlet –

Fordította Patat Bence

This translation has been published with the financial support of NORLA.

A könyv megjelenését a nemzeti kulturális Alap a kiadói program keretében támogatta.

Ild og is
© Reidar Müller
First published by H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard) AS, 2022
Published in agreement with Oslo Literary Agency

Hungarian translation © Patat Bence, 2024
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2024
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

Lektorálta: Dulai Alfréd

ISBN 978 963 493 316 8

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Brunner Ákos
Szerkesztette: Széll Szilvia
Borítóterv: Tillai Tamás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

„Kezdetben, fény és sötétség, tűz és jég között volt a Ginnungagap, a nagy, feneketlen üresség. A Ginnungagap két világot választott el: Nivlheimet, a köd, fagy és hideg világát, és Muspelheimet, a lángok, a tűz és a melegség világát. Ebben a hatalmas ürességben – fény és sötétség között – kezdődött aztán minden élet.”

Az óészaki teremtéstörténetből

Tartalom

Az éghajlat színpada

Éghajlati rejtélyek a Déli-sarkon

Erdő az Antarktiszon

A földrészek klímatánca

A „hógolyó Föld”

Amikor az éghajlat elszabadul

A világ legrégibb erdeje

A halvány fiatal Nap paradoxonja

Szénrejtélyek

Aligátorok az Északi-sarkvidéken

Szénrejtélyek

Egy ősrégi szénrejtély

A metánszörnyeteg

Egy jövőbeli éghajlati bomba?

Egy hidegebb világ felé

Tevék az Északi-sarkon

A nagy fagy

A klagenfurti sárkány

Rejtélyek a norvég hegyek között

Vízilovak Londonban

Ad undas – összeomlanak a jégsapkák

Az ítéletnap gleccsere

A gondnok, aki megoldotta a jégkorszakok rejtélyét

Utazás az univerzumba

A Föld pulzusa

Az éghajlat mint az ember evolúciójának hajtóereje?

Exit Afrika

Mikor lesz a következő jégkorszak?

Az éghajlat a billenőponton

Ezer évszázadnyi éghajlatváltozás

A természet egy seggfej

A jégkorszak hirtelen vége

A billenőponton

A nagy szállítószalag

Elérkezett az ítélet napja

Az utolsó paradicsom

Erdő a kopár hegyen

A gleccserek összeomlása

A zöld Szahara

Áradások

Halál a gleccseren

Az ember, aki kivágatta a világ legöregebb fáját

Világtörténelem a tenger fenekéről nézve

Éghajlati válságok

A holtak tava

A világ legrosszabb éve

A Valhalla felé

Az összeomlás

Nedvesség és hideg mindenütt

Vulkánok, napfoltok és rút kiskacsák

Egy rettentően magas jéghegy

Kis jégkorszak – csak hőmérsékletek?

A jég és a hideg vége

Az ember kora

A pszichozoikum felé

Vissza az eocénba

Lakhatatlanná válik a bolygó?

Az éghajlat jelentette fenyegetés

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Ajánlott irodalom

Jegyzetek

Az éghajlat színpada

Soha, sem azelőtt, sem azóta nem jártam annyira kihalt vidéken. Három társammal vettem részt terepmunkán a Spitzbergákon, az Agardh-öbölben, Longyearbyentől 50 kilométerre. A pusztaság közepén lapos, lecsapott tetejű hegyek, zubogó folyók, amelyek többfelé ágaznak a tenger és a kékesszürke Storfjord felé, ahol kis jéghegyek lebegnek a vízen. Zord szépség jellemzi a kopár és fátlan sarkvidéki tájat. Napközben helikopterrel szállítottak oda minket Longyearbyenből, este pedig az éjféli nap átható fényében haladtunk a terepen. Csipkézett sziklák és kavicsos tengerpartok mentén gyalogoltunk, meredek kőhalmokon másztunk át, és zúgó patakokon gázoltunk keresztül.

Egy geológust az efféle túrák mindig izgatott várakozással töltik el: vajon ezúttal mi kerül elő? Mit mesélnek nekünk a kőzetrétegek a hajdani tájról, az egykori életről és az éghajlatról? A terepen töltött napok gyakran összefolynak, korán kelünk és későn fekszünk le, és végül mintha ébren és álmunkban is csak kőzeteket látnánk. Ezen az úton a legmeghatározóbb emlékem – amellett, hogy jegesmedve nyomaira is bukkantunk – az volt, amikor egy 180 millió éves homokkőrétegből hatalmas, egymás hegyén-hátán heverő, elszenesedett fatörzsek kerültek elő. Mintha előző este vágták volna ki őket – a farönkök arról tanúskodtak, hogy a szigetcsoporton hajdan egészen más éghajlat uralkodott.

Sokszor jártam a Spitzbergákon. Egyetemistaként két hetet töltöttem ott terepmunkán. Akkor a Reindalen-völgy fölötti csipkés sziklákkal foglalkoztunk, és a homokkőből 50 millió éves kőris-, szil- és bükkfák kövületei kerültek elő. A hegyoldalban vékony szénrétegek futottak körbe, jelezve, hogy valaha mocsár és áthatolhatatlan bozót terült el ott. A szigetcsoport nem mindig volt kopár és fátlan, egykor termékeny és meleg volt. A kietlen tundra egyhangúságát ma egyetlen fa sem töri meg, de a kőzetrétegek elemzése után el tudtuk képzelni, hogy hajdan hatalmas lombos erdő borította a szigetet.

Egy biztos: az éghajlat és a táj idővel változik. Semmi sem állandó. Nap mint nap szembesülünk a globális felmelegedéssel, ám sokszor nem érzékeljük a változásokat. Talán észrevesszük, hogy a telek egyre rövidülnek, a virágok korábban nyílnak, és már márciusban vége a síszezonnak, de ehhez hamar hozzászokunk. Az új, megváltozott éghajlat lesz az új normalitás. A változásokat ugyanis egyik napról a másikra nem észleljük. Nálunk, geológusoknál viszont, akik a földtörténeti idő mélységeibe szállunk alá, ez másként van: mi látjuk, ahogy világok tűnnek el, és újak jönnek létre. A nagy változások foglalkoztatnak bennünket, ezek mutatkoznak meg a kőzetrétegekben, mint például az, hogy a Spitzbergák fagyott talajú, kopár tájait valaha dús erdők borították.

Gyakran tesznek fel nekem ilyen kérdéseket: mikor volt utoljára olyan meleg, mint most? Emelkedett valaha a hőmérséklet olyan gyorsan, mint most? A szén-dioxid-szint korábban is volt olyan magas, mint ma? Ahhoz, hogy erre válaszolni tudjunk, néhány évezrednél jóval messzebbre kell visszamennünk az időben: a jelenlegi szén-dioxid-kibocsátások több millió éves rekordokat döntenek meg. A talajban évmilliók alatt felhalmozódott sok milliárd tonna szén most rendkívül gyorsan kerül a légkörbe.

Naponta 95 millió hordó kőolajat égetünk el – ha sorba állítanánk őket, körbeérnék az Egyenlítőt. Emellett naponta 2,5 millió teherautónyi szenet is felhasználunk, az ezekből álló sor is körbeérne az Egyenlítőn. És mindennap csaknem 10 milliárd köbméter földgázt is elégetünk.‍¹ Ezt a sok szenet növények és algák vonták ki egykor a légkörből, a természet legfontosabb találmányának, a fotoszintézisnek a segítségével. A növények és algák lassan eltemetődtek – kikerültek a szénkörforgásból –, és ezek alkotják ma a bolygó hatalmas szénkészletét. A Földön található szén szinte teljes mennyisége: 99,99 százaléka, mintegy 100 millió gigatonna van elraktározva szén, földgáz és kőolaj formájában – de mészkőként is. Jelenleg ezt a készletet éljük fel gátlástalanul. A szén – geológiai mércével nézve – rekordsebességgel áramlik ki a levegőbe. Korunk egyik legnagyobb kérdése, hogy ez hogyan hat a légkörre, az életre és a Föld éghajlatára.

A Föld története a távoli múltba nyúlik vissza, és a múlt meghatározza a jelent is. Az általunk ismert élet, táj és éghajlat sok-sok ezer, sőt millió év során alakult ki. Ahhoz, hogy megértsük ezt az ősrégi, bonyolult, folyamatosan változó bolygót, el kell kezdenünk úgy gondolkodni, mint a hegyek – írja Timefulness („Időtudatosság”) című könyvében Marcia Bjornerud geológus. Magunkévá kell tennünk a bolygó hosszú történetét – az idő mélységét. Ez hozzásegíthet bennünket ahhoz, hogy jobban vigyázzunk rá, és egyúttal utat mutasson a jövőbe. A Föld éghajlatának története olyan, mint egy végtelen zenemű, amelynek ritmusa és tempója állandóan változik. Az éghajlat ütemváltásainak értelmezése segíthet annak megértésében, mi történik bolygónkkal a jelenben és a jövőben. Mi, emberek kietlen földrészeket fedeztünk fel, űrszondákat küldtünk más bolygókra, és zászlót tűztünk ki a Holdra. De emellett a Föld hosszú történetét is meghódítottuk. Az elmúlt kétszáz évben feltártuk a Föld távoli múltját, és a prekambriumtól a negyedidőszakig eonokra, időkre, időszakokra és korokra osztottuk azt. Időutazást tettünk ezekbe az idegen korszakokba, rekonstruáltuk a tájakat, kontinenseket mozgattunk és népesítettünk be, a kambrium időszak trilobitáitól a triász időszak dinoszauruszain át a paleocén korszakig, amikor az emlősök meghódították a bolygót. E hosszú-hosszú történet során az éghajlat folyamatosan változott: hűtőházból üvegházba vagy elviselhető hőségből extrém hidegbe fordult. Bár ismereteink továbbra is hiányosak, távoli múltunkat a tavak és a tengerek aljzatáról, mocsarakból, barlangokból, gleccserekből és a kőzetrétegekből nyert, egyre bővülő éghajlati archívumnak köszönhetően életre tudjuk kelteni. Így alkotjuk meg az éghajlat történetét, amelyből különösen egy, a földtörténeti középkorban bekövetkezett éghajlati optimum, egy jégkorszak és egy 50 millió évvel ezelőtti meleg időszak emelkedik ki.

A földtörténetet gyakran hiányos adatok alapján kényszerülünk rekonstruálni, áthidalva a szédítő időszakadékokat, és elfogadva, hogy a „bizonyítékok” többsége már rég megsemmisült. Sokszor csak jelekre vagy közvetett bizonyítékokra hagyatkozhatunk. Az idő mélyének térképén továbbra is sok a fehér folt, de archívumunk egyre bővül, és gyorsan dolgozunk ki új vizsgálati módszereket is. Ezáltal egyre több színt tudunk vinni a történetbe. Még messze nem járunk az út végén, mivel ismereteink – az éghajlathoz hasonlóan – állandóan változnak. Elgondolkodtató, hogy a földi éghajlat történeti értelmezését ma meghatározó két legfőbb elmélet – a lemeztektonika és a Milanković-ciklusok elmélete – hatvan évvel ezelőtt még nem volt általánosan ismert. Ennek tudatában ez a könyv azt is vizsgálja majd, hogyan változtak az éghajlattal kapcsolatos ismereteink.

„Az éghajlat az a színpad, ahol az ember élete – az emberiség története – játszódik, és amely rögzíti annak a kereteit, hogy mi történhet a Földön” – írta Wilhelm Lauer német geográfus.‍² Az, hogy a Föld lakható, hogy ezen a bolygón létrejött és évmilliókon át fennmaradt az élet, éppen az éghajlatnak köszönhető. Ha a bolygót egy kicsit messzebb löknénk a Naptól, jéghideg lenne, mint a Mars. Ha közelebb keringene hozzá, forró és élhetetlen lenne, mint a Vénusz. Egy kozmikus kötéltánc biztosítja az alapját fajunk történetének és a Földön létező élet egészének: míg bolygók trilliói éghajlati szempontból élhetetlen sötétségben maradnak, néhány a Stephen Hawking fizikus által Goldilocks-zónának elnevezett lakható övezetben helyezkedik el.‍¹ Ez az a keskeny öv egy csillag körül, amely éppen megfelelő a fejlett élet számára. Itt leheletfinom egyensúly áll fenn tűz és jég, az élettelen sötétség és az égető pokol között. A mi kék bolygónk is egy ilyen övezetben lebeg.

Az ember évmilliók alatt fejlődött ki a legegyszerűbb organizmusokból. Történelmünk során egymást követő civilizációk születtek, virágoztak fel és hanyatlottak le. Háborúkat vívtunk, piramisokat, katedrálisokat és felhőkarcolókat építettünk. És éltük az egyszerű hétköznapi kis életünket. Az éghajlat úgy volt jelen benne, mint valami láthatatlan kéz, amely megadta a kereteket elődeink élete számára. Ahogy Hubert Lamb éghajlatkutató írja, az ember az éghajlatot mindig is megbízhatatlannak és változónak élte meg. Néha „váratlan lehetőségeket teremtett, máskor viszont katasztrófákat, például éhínségeket, áradásokat, aszályokat és járványokat okozott”. Ez teremtette meg az elemi igényt arra, hogy megpróbáljuk értelmezni és megérteni a történteket, és ennek nyomait megtaláljuk a világvallásokban. Ugyanez a törekvés a modern éghajlattudomány hajtóereje is. A látómezőnket azonban ennél tovább is tágíthatjuk: az éghajlat sok tekintetben meghatározó volt az evolúció szempontjából is. Nemcsak társadalmunk, hanem testünk, sőt, tudatunk működése is a változó éghajlathoz való evolúciós alkalmazkodás eredménye.

Ez a könyv időutazásra hív az éghajlat történetének utolsó 600 millió évén át. Ebben az időszakban az éghajlat a két véglet között csapongott. A változások néha lassan, évmilliók alatt mentek végbe a kontinensek lassú vándorlása következtében, máskor viszont gyorsan, hatalmas vulkánkitörések, aszteroidabecsapódások vagy hirtelen lelassuló tengeri áramlások hatására következtek be.

A Spitzbergák szürke kősivatagában megelevenedett előttem sötét történelmünk néhány ellenpólusa. 55 millió éve erdők hajladoztak itt. Akkoriban a bolygó a mainál 14 fokkal melegebb volt. Ha viszont csak 20 ezer évet megyek vissza az időben, egész más helyzetet találok. Akkor az északi félteke jelentős részét jég borította. Ott, ahol álltam, a jég vastagsága elérte az ezer métert, a globális átlaghőmérséklet pedig a mostaninál hat fokkal alacsonyabb volt.

Amikor először jártam a szigetcsoporton, nem sokat gondolkodtam ezen. Inkább a részletek nyűgöztek le: az, hogy a folyócsatornák évmilliókkal korábban hogyan kanyarogtak egy nagy deltasíkságon át. Bár már akkor is amellett érveltünk, hogy az üvegházhatású gázok kibocsátását mérsékelni kell, még egészen új dolognak számított, hogy az emberiség szédítő tempóban megváltoztatja a Föld éghajlatát. És azóta is csak robogunk tovább az ismeretlen éghajlatú jövő felé.

Ugyanakkor az éghajlat története hullámokat ver az éghajlatváltozásról folyó vitában, amelynek szemben álló résztvevői folyamatosan hivatkoznak rá. Egyesek azt emelik ki, hogy a Föld korábban a mainál melegebb volt, és úgy vélik, hogy a jelenlegi felmelegedés teljesen normális és problémamentes. Mások – ezzel szöges ellentétben – azt állítják, hogy a bolygó éghajlati rendszere mindaddig stabil és paradicsomi volt, amíg mi, emberek ki nem billentettük az egyensúlyából. Ez a könyv azt kívánja bemutatni, hogy a Föld éghajlatának története bonyolult és összetett. Voltak benne óriási hőhullámok, szárazságok és pusztító jégkorszakok is. És a mindenkori éghajlat törékenynek bizonyulhat: hirtelen változások is bekövetkezhetnek, amelyek drámai hatást gyakorolhatnak a bolygó élővilágára.

Ez a könyv arról szól, hogy miként változott a Föld éghajlata a bolygó hosszú története során. De a fő kérdés, ami mindvégig foglalkoztat, az, hogy mit taníthat nekünk a földtörténeti múlt éghajlata a jövő globális felmelegedéséről. Ebben én is az „időtudatosság” szemléletmódját követem: a múlt mélységeit feltárva a jövőbe keresek betekintést. A múlt bizonyos értelemben a jövő megértésének a kulcsa.

Éghajlati rejtélyek
a Déli-sarkon

Egy professzor mondta nekem egyszer, hogy ha geológiából akarok doktorálni, akkor buta és okos is vagyok egyszerre. Buta, mert sokkal kevesebbet keresek, mint azok, akik a jövedelmező kőolajágazatban helyezkednek el, és okos, mert egy disszertáció megírásához ész kell. Amikor végeztem a mesterszakon, mégis vállaltam a kockázatot, és beiratkoztam a doktori képzésre. Az éghajlatot akartam kutatni – nem a legutóbbi jégkorszak alatt vagy a mi interglaciális korszakunk idején bekövetkező, rövid távú változásokat, hanem az évmilliók alatt lejátszódókat.

Részletesen, méterről méterre tanulmányoztam az Északi-tengerből felhozott fúrási magmintákat. Különösen a megkövült őstalajok, az úgynevezett paleoszolok érdekeltek. Ezek egy régen letűnt táj ősi tanúi. A paleoszolok nemcsak azt mutatják, hogy az Északi-tenger valaha szárazföld volt, amelynek széles síkságán folyók kanyarogtak a tenger felé, hanem az éghajlat alakulásáról is számos titkot felfednek.

Életemből három évet töltöttem a régi talajszelvényekkel. Bár nagy munka volt – több ezer méternyi mintát vizsgáltam meg, izotópokat elemezve –, az adatoknak végül csak egy töredékét használtam fel. Az ősi talajprofilok arra utaltak, hogy az itteni éghajlat a triászból a jura időszakba érkezve, azaz mintegy 200 millió évvel ezelőttre döntően megváltozott. A triászban a talaj sivatagszerű, vörösesbarna volt: Skandinávia éghajlata a mai India egyes területeiére emlékeztetett, száraz és forró volt, időnként erőteljes esőzésekkel. A jurában az éghajlat megváltozott: nedvesebb lett. Fekete szénrétegek tanúskodnak arról, hogy a széles folyódeltákat és az öblökkel szabdalt partokat erdők és mocsarak borították. A vöröses helyett a zöldes árnyalat jelent meg a területen. A teljes folyamat több tíz millió évet vett igénybe.

A vörösesbarna, ősi talajszelvényekben egy fehér, csőszerű lelet is felbukkant. Kiderült, hogy a Plateosaurus nevű dinoszaurusz egyik csontjának darabja. Nemcsak hogy ez lett Norvégia egyetlen dinoszauruszlelete, de a legmélyebben talált dinoszauruszmaradvány is a világon, mivel a csontdarabot 2256 méterrel a tenger aljzata alatt találták. A csont azt bizonyította, hogy bár az éghajlat időnként barátságtalan volt, a mai Északi-tenger területén is éltek állatok… … …

Utószó

Amikor a nagyapám már jóval kilencven fölött járt, egy télen elárulta, hogy nem hisz ebben a globális felmelegedés dologban. Lelkész volt, imádott olvasni, és a porsgrunni sorházában, a karosszékében ülve tagadta, hogy az éghajlat melegszik. De miért? – kérdeztem. Hát, mert még soha nem fázott úgy a lába, mint most.

A válasz az éghajlattal kapcsolatos vita egyik problémáját szemlélteti: az időjárás időjárás, egy meleg nyárból vagy egy hideg télből nem sokra lehet következtetni. Az időjárás időbeli alakulása a fontos. Ez az éghajlat meghatározása, ebből következően pedig a meteorológusok több mint harminc évre terjedő éghajlati normákat készítenek.‍¹ Amikor azt mondjuk, hogy az éghajlat változik, akkor egy ilyen normához képest változik – nem egyik évről a másikra, vagy egyik télről a másikra. Az időjárás tehát időjárás, az éghajlat pedig éghajlat. Az éghajlati normákat időben visszafelé is kiterjeszthetjük. Jelenlegi tapasztalatainkat összevethetjük a történelmi idők meleg időszakaival, például középkoriakkal vagy akár 50 millió évvel ezelőtti meleg periódusokkal. Ez rávilágít arra, hogy mennyire egyedi a jelenlegi felmelegedés, főleg pedig annak következményei. Ebben a könyvben mindig egy olyan éghajlati normára utalok, amely változhat, mivel a publikációk különböző éghajlati normákra hivatkoznak. Lehet szó az 1961–1990 közötti éghajlati normáról vagy a legutóbbiról, az 1991 és 2020 közöttiről. Az irodalom máskor az „iparosodás előtti” átlaghőmérsékletre hivatkozik, amely vonatkozhat az 1850–1900 és az 1880–1900 közötti időre is. A könyvben ezt nem vezettem végig következetesen, és egyes helyeken csak annyit írtam: „1,5 fokkal melegebb, mint ma” – nem jelezve, melyik éghajlati normára vonatkoztatom. Ezzel az volt a célom, hogy elkerüljem a különböző éghajlati normákra való gyakori és részletes hivatkozásokat.

Bár sokat tudunk bolygónk történetének nagy vonalairól, a hőmérséklet, a szén-dioxid-koncentráció és a csapadék alakulásának rekonstruálása, illetve mindennek az éghajlat hosszú távú, nagy léptékű változásaival való összevetése az időben távolabbra visszamenve sok bizonytalansággal jár. Először is, mondjuk, 55 millió évvel ezelőtt senki sem mérte a hőmérsékleteket. Ezeket kutatók rekonstruálták egy sor proxy segítségével. Minden lelet arra utal, hogy a hőmérséklet magas volt, de vajon 5 vagy 8 fokot emelkedett? És vajon a felmelegedés globálisan egyenletesen oszlott el? Annyi bizonyos, hogy új módszerek, adatok és modellezések új ismereteket fognak hozni. Ez a könyv legtöbb témájára igaz, a Golf-áramlat történetére, a szén-dioxid-szint múltbeli alakulására, a hőmérséklet elmúlt tízezer éven belüli változására vagy az Akkád Birodalom összeomlásának okaira. A kutatás dinamikus tevékenység, és ahogy az éghajlat is biztosan változni fog a jövőben, a tudásunk is folyamatos változásokon megy majd keresztül.

Amikor elhatároztam, hogy megírom ezt a könyvet, a földtörténet éghajlatváltozásairól kívántam nagy vonalakban felvázolt, könnyen emészthető kalauzt készíteni. Kiderült, hogy könnyebb mondani, mint véghez vinni. Ha a teljes történetet akartam volna elmondani, az több könyvtárat töltött volna meg – csak a kis jégkorszak története is egész életre szóló kutatási projekt lenne, amely számtalan szakterületet érintene, többek közt a régészetet, a geológiát, a biológiát, a meteorológiát, a glaciológiát, a történettudományt és a csillagászatot. Emiatt egyszerűsítenem és rövidítenem kellett az anyagot, és az éghajlattörténet eseményeiből csak egy reprezentatív válogatást tudtam ismertetni.

Azok számára, aki alaposabban el szeretnének mélyedni az éghajlat történetében, bőségesen soroltam fel ajánlott irodalmat és hivatkozásokat. Jó néhány kutatási témáról kiegészítő információkkal szolgálnak a könyv végjegyzetei is.

E könyv megírása céljából több ezer cikket és könyvet tekintettem át, és igyekeztem a lehető legpontosabban összegezni a kutatók fő megállapításait. Noha a kézikönyv egészét vagy részeit számos szakértő átolvasta és véleményezte, a könyvben előforduló hibákért és félreértésekért egyedül engem terhel felelősség.

Köszönetnyilvánítás

Köszönet William Helland-Hansennek, Eystein Jansennek, Jan Mangerudnek, Atle Nesjének, Snorre Olaussennek, Gard Paulsennek, Aage Pausnek, Henrik Svensennek és Eivind Torgersennek, hogy a különböző fázisokban elolvasták és észrevételekkel látták el a kéziratot. Köszönöm Astrid Sinnesnek, Manon Bajard-nak, Karsten Eignak, Halvor Buhaugnek, Frode Iversennek, Eirik Ballónak, Jørgen Peder Steffensennek, Øystein Mortennek, Jostein Bakkénak, Jochen Kniesnek, Eiliv Larsennek, Tor Ivar Hansennek, Valerie Trouet-nak, Karin Andreassennek, Morten Smelrornak, Stein-Erik Lauritzennek, Erik Tunstad-nak, Kirsten Müllernek és Johan Petter Nystuennek a vitákat, a hozzászólásokat, a vendégszeretetet és a kirándulásokat.

Külön köszönetemet fejezem ki szerkesztőmnek, Harald Engelstad-nak az Aschehoug kiadónál, hogy ismét végigkísért a könyvprojekten az ötlettől a kész kéziratig. Hálával tartozom kollégájának, Halvor Finess Tretvollnak az írás folyamatának egy lényeges pontján tett hozzászólásaiért. Nem maradhat ki a családom sem: amikor megviselt a kéziraton végzett munka, Magnus, Jørgen, Eva és Vibeke más dolgokra terelte a figyelmemet.

Ajánlott irodalom

E könyvhöz számtalan könyvet és cikket használtam fel forrásként. A legfontosabb cikkeket a végjegyzetekben említem meg, de az alábbi lista tartalmazza azokat a könyveket, amelyekből alapvető ismereteket merítettem. Némelyikük a végjegyzetekben is szerepel, ha konkrét számadatokat vagy idézeteket vettem át belőlük. Emellett e könyvek közül több is ajánlott olvasmány azok számára, akik jobban el akarnak mélyedni az éghajlat történetének útvesztőiben.

Alley, R. B.: The Two-Mile Time Machine, Princeton University Press, 2000.

Anderson, D. E. – Goudie, A. S. – Parker, A. G.: Global Environments through the Quaternary, Oxford University Press, 2013.

Arrhenius, S.: Världarnas utveckling, Hugo Gebers Förlag, 2006.

Behringer, W.: A Cultural History of Climate, Polity Press, 2010.

Bender, M.: Paleoclimate, Princeton Press, 2013.

Bjornerud, M.: Timefulness: How Thinking Like a Geologist Can Help Save the World, Princeton University Press, 2018.

Bowler, P.: The Earth Encompassed, W. W. Norton, 2000.

Brooke, J. J.: Climate Change and the Course of Global History, Cambridge University Press, 2014.

Crawford, E. T.: Arrhenius: From Ionic Theory to the Greenhouse Effect, Science History Publications, 1996.

Cronin, T. M.: Paleoclimates: Understanding Climate Change Past and Present, Columbia University Press, 2009.

Dansgaard,W.: Grønland i istid og nutid, Forlaget Rhodos, 2000.

Dartnell, L.: Origins: How the Earth Shaped Human History, Vintage, 2019.

Diamond, J.: Kollaps, Spartacus, 2013.

Dybdahl, A.: Klima, uår og kriser i Norge gjennom de siste 1000 år, Cappelen Damm, 2016.

Fagan, B.: The Little Ice Age: How Climate Made History, Basic Books, 2000.

Fagan, B.: The Great Warming, Bloomsbury Press, 2008.

Fagan, B. – Durrani, N.: Climate Chaos: Lessons on Survival from our Ancestors, Public Affairs, 2021.

Glacken, C. J.: Traces on the Rhodian Shore, University of California Press, 1976.

Greene, M. T.: Alfred Wegener: Science, Exploration, and the Theory of Continental Drift, Johns Hopkins University Press, 2015.

Grove, J. M.: The Little Ice Age, Routledge, 1988.

Hazen, R. M.: The Story of Earth, Penguin Books, 2012.

Hessen, D. O.: Verden på vippepunktet: Hvor ille kan det bli? Res Publica, 2020.

Hestmark, G.: Istidens oppdager: Jens Esmark, pioneren i Norges fjellverden, Kagge Forlag, 2017.

Imbrie, J. – Imbrie, K. P.: Ice Ages: Solving the Mystery, Enslow Publishers, 1979.

IPCC Climate Change – the Physical Science Basis: Working Group I contribution to the Sixth Assessment Report of the Intergovernmental Panel on Climate Change, 2021.

Kolstad, E. – Paasche, Ø.: Hva er klima, Universitetsforlaget, 2013.

Köppen, W. – Wegener, A.: The Climates of the Geological Past, Borntraeger Gebrueder, 2015 [2024].

Kroglund, A.: Termostat, Solum Bokvennen, 2020.

Laduire, E. L. R.: Times of Feast, Times of Famine: A History of Climate Since the Year 1000, The Noonday Press Farrar, Straus and Giroux New York, 1967.

Lamb, H.: Climate History and the Modern World, Routledge, 1982.

Lenton, T. – Watson, A.: Revolutions that Made the Earth, Oxford University Press, 2013.

Lieberman, B. – Gordon, E.: Climate Change in Human History, Bloomsbury Academic, 2018.

Ljungqvist, F. C.: Klimatet och människan under 12 ezer år, Dialogos Förlag, 2017.

Lovelock, J.: Gaias hevn, Spartacus, 2006.

Parker, G.: Global Crisis. War, Climate change and Catastrophe in the Seventeenth Century, Yale University Press, 2013.

Pedersen, S. S. – Pedersen, G. K. – Noe, P.: Moleret på Mors, Mors: Kort & godt, 1994.

Roberts, N.: The Holocene: An Environmental History, Wiley-Blackwell, 1998.

Ruddiman, W. F.: Plows, Plagues and Petroleum, Princeton University Press, 2005.

Ruddiman, W. F.: Earth’s Climate: Past and Future, W. H. Freeman and Company, 2014.

Samset, B.: 2070 – alt du lurer på om klimakrisen, og hvordan vi kan komme oss forbi den, Cappelen Damm, 2021.

Sand-Jensen, K.: Naturen i Danmark – Geologien, Gyldendal, 2006.

Svensen, H.: Stein på stein, Aschehoug, 2018.

Trouet, V.: Tree Stories: The History of the World Written in Rings, Johns Hopkins University Press, 2020.

Wadhams, P.: A Farewell to Ice, Penguin Books, 2016.

Weart, S. R.: The Discovery of Global Warming, Harvard University Press, 2008.

Wegener, A.: The Origin of Continents and Oceans, Dover Publications, 1966.

Zalasiewicz, J.: The Earth After Us, Oxford University Press, 2009.

Zalasiewicz, J. – Williams, M.: The Goldilocks Planet: The 4 Billion Year Story of Earth’s Climate, Oxford University Press, 2013.

Jegyzetek

Végjegyzetek

Az éghajlat színpada

1 Az adatokat évi 8,5 milliárd tonna szénről és 4000 milliárd köbméter földgázból számítottam át. Forrás: BP Statistical Review, 2020.

2 Az idézet forrása: Dybdahl 2016.

Utószó

1 Norvégia utolsó éghajlati normája az 1991 és 2020 közötti időre vonatkozik, az e könyvben hivatkozott éghajlati norma ugyanakkor sokszor az 1961 és 1990 közötti.

Lábjegyzetek

*1 A Goldilocks, „Aranyfürtöcske” elnevezés a klasszikus angol mesére utal, melynek hőse a medvék házában talált három tál kása közül az elsőt túl melegnek, a másodikat túl hidegnek, a harmadikat éppen megfelelőnek találja – a szerk.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 316 8

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Sans & Serif – SIL OFL