Móra Könyvkiadó

Borítóterv:

Oravecz Gergely

A könyv megjelenését támogatta a

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Majoros Nóra, 2025

© Oravecz Gergely, 2025

© Móra Könyvkiadó

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

ISBN 978-963-603-977-6 (epub)

Kiadja a Móra Könyvkiadó Zrt.,

Janikovszky János elnök-vezérigazgató

Felelős szerkesztő: Janka-Fabacsovics Lili

Elektronikus változat: Farkas István

Móra Könyvkiadó Zrt., Budapest, 2025

Postacím: 1066 Budapest, Jókai u. 6.

E-mail: mora@mora.hu • Honlap: www.mora.hu

1. Selyemsörény és Hercegcsizma

– Irén? Mégis hogy jutott eszetekbe ilyen béna nevet adni egy gyereknek? – jajdult fel a nő olyan búgó, selymes hangon, hogy abból messziről tudni lehetett, hogy karcsú, magas és gyönyörű. Ráadásul Viviennek hívták.

– Ssss, ne olyan hangosan, még meghallja! – csitította a férfi.

Késő; az emlegetett kislány a résnyire nyitott ajtón át minden szót hallott. Eddig a cuccait pakolta a számára fenntartott szekrénybe a vendégszobában, de most leült az unikornisos ágytakaróval borított ágyra (ami csak az ő kedvéért volt unikornisos), és elmaszatolt egy könnycseppet a szeme sarkában.

– Ha hagyományos nevet kerestetek – folytatta Vivien –, lehetett volna Erzsébet, és becézhetnéd Lizzynek, az nagyon trendi. Vagy… vagy a Margitot Margónak, a Máriát Riának. Bármi, csak könyörgöm, ne Irén! Ráadásul Szakács Irén! Mint egy nyugdíjas konyhás néni, pedig csak tizenegy éves!

– Márti… vagyis a volt feleségem anyukáját hívták Irénnek. Tüneményes néni volt, én is imádtam. Festőművész, és nem konyhás, bár legalább olyan jól főzött, mint ahogy festett. Kár, hogy fiatalon meghalt ő is, meg Márti apukája is.

Vivien elhallgatott. Amikor újra megszólalt, már mosolygott a hangja.

– Iringónak fogom becézni, az olyan szép név!

A kislány nem bírta tovább, előjött a szobából.

– Iri – mondta. – Mindenki így hív.

– Rendben – bólintott Vivien, és elpirult. Iri nem bánta, hogy zavarba hozta. Ennyi járt azért, mert bénának tartotta a nevét. Ráadásul ellopta tőle a lehetőséget, hogy Iringónak becézzék. Pedig milyen klassz ötlet! De erről most már mindig ez a nap fog az eszébe jutni, meg a szép, barna hajú nő, aki behálózta apát.

– Sajnos zuhog az eső – terelte a témát apa. – Mit csináljunk ma, mihez van kedved? Mozidélután?

Iri grimaszolt. Apával vagy rajzfilmet, vagy szuperhősös filmet lehetett nézni, és egyikhez sem volt kedve.

– Valami csajos vígjáték? – próbált bevágódni Vivien.

– A horrort szeretem, de most inkább rajzolnék – felelte Iri, és lebiggyesztette a száját.

Ekkor Vivien arcán olyan kifejezés tükröződött, amit Iri nem tudott értelmezni. A szeme felcsillant, de a tekintete komollyá vált. Aztán szó nélkül felállt, és kiment a nappaliból.

– Ja, persze, nyugodtan – motyogta apa. – Hoztál magaddal tolltartót? Papírt adok a nyomtatóból. Horror? Mióta nézel horrort?

Iri jobbnak látta nem válaszolni. Inkább visszament a vendégszobába, és a táskájából elővette a tolltartóját. Régimódi, bőrből készült, összetekerhető darab volt. Hiába szekálták az osztálytársai, hogy múzeumba való, Irinek szinte a kabalája volt. Attól a bizonyos festőművész nagymamától örökölte, akitől a nevét is. Mire visszatért a nappaliba, apa elpakolt az asztalról (modern, letisztult darab, Vivien ízlését tükrözte), és a nő is előkerült, kezében egy hatalmas fadobozzal. Ünnepélyesen az asztalra tette, felpattintotta a zárat, kinyitotta a fedelét, és szélesen elmosolyodott.

– Tessék, egy százhúsz darabos, prémium minőségű, alig használt akvarellceruza-készlet.

Iri áhítattal nézte a ceruzákat. Ahogy halk suhanással végigsiklottak az ujjai a pazar színeken, úgy érezte, mintha egy mennyei zenét játszó zongorán skálázna.

– Honnan van neked ilyened? – kérdezte apa. – Nem is tudtam, hogy rajzolsz.

– És még mennyi mindent nem tudsz rólam, édesem – búgta Vivien, és úgy simogatta apa karját, mint Iri az imént a ceruzákat. A kislány mérgesen kivette a helyéről a feketét.

– A legszebb szín – mutatta fel.

– Várj, hozok rendes rajzpapírt is, ezen a vékony vacakon nem lehet dolgozni, meg kerítek ecsetet. Használtál már akvarellceruzát? Ha rámész nedves ecsettel, elmoshatod a kontúrokat.

– Tudom – jelentette ki Iri, pedig nem tudta. Illetve amióta Vivien elmondta, tudta, úgyhogy nem is hazudott.

Apa és a nő hamarosan a gáztűzhely kék lángjának fényében enyelegtek. Ahogy Iri a nappalit a konyhától elválasztó pult fölött odapillantott, látta, ahogy Vivien belemeríti a kanalat a szaftba, csücsörítve megfújja, aztán óvatosan apa szája elé tartja, hogy kóstolja meg.

– Hát ez valami mennyei! Mikor lesz kész?

– Negyven perc.

– Tudod, milyen türelmetlen vagyok. Képtelen vagyok ennyit várni!

Apa a kanállal az edény felé nyúlt, mire Vivien pajkosan a kezére csapott.

Iri grimaszolt, és inkább a rajzra koncentrált.

A ceruzák varázslatosak voltak, az sem tudta elrontani őket, hogy Vivien volt a gazdájuk. Elrepítették egy csodás világba, ahol nem volt más, csak ő, a virágos mező meg a lovak: Selyemsörény és Hercegcsizma.

Hercegcsizma büszke tartású, erős mén volt, mézbarna szőrrel, ébenfekete lábszárral és sörénnyel. Farkát magasra emelte, amikor vágtatott, mint az arab telivérek. Patája olyan erővel csapódott a földre, hogy a kalászok és érett virágok szerteszórták a magjaikat a nagy rázkódástól. Amerre Hercegcsizma járt, milliárdnyi új virágot termett a mező.

Selyemsörény, a fiatal kanca lépte olyan könnyű volt, hogy amikor elemelte a patáját a földtől, sértetlenül egyenesedtek ki a virágok. Szellőhöz volt hasonlatos a suhanása, nyári égen bodorodó, puha felhő fehérségéhez a szőre színe. Arra járt, amerre virágba borult a mező, mert nemcsak ő volt szép a szemnek, hanem ő is a szépet kereste.

A rengeteg virág nyomán talált rá Hercegcsizmára. Lángolt a mezőn a pipacsok vöröse, amikor a két ló megpillantotta egymást. És ez volt az a pillanat, amit Iri megrajzolt.

Ott volt a virágos rét, hajlongtak a fűkalászok, izzottak a pipacsok. Ott volt a nyári ég, a bárányfelhő, de még a szellő is, ami meglobogtatta a lovak sörényét, és arrébb fújta a felhőt. Iri hallotta a madarak csicsergését, meg a tücskök ciripelését, meg a föld alatt alagutat ásó földikutyát (ami Iri szerint tök cuki állat, de ez a rajz nem róla szólt). A szellő és a távolság ábrázolásában tényleg segített, ha itt-ott elmosta a kontúrokat, és az árnyékok is erőteljesebbé váltak, ha egy-egy apró ecsetvonással megnedvesítette a papírt.

Akkor is legfeljebb a ceruzáidat szeretem – pufogott magában, amikor Vivien a vállára tette a kezét, és jelezte, hogy kész a vacsora, és meg kéne teríteni az asztalt.

– Segítek elpakolni, jó? – ajánlkozott, és már rakta is vissza a ceruzákat a dobozba.

– Nem színsorrendben csinálod – jegyezte meg Iri.

– Az nem baj, a lényeg, hogy mind meglegyen.

Hát egyáltalán nem mindegy! – gondolta Iri. – Tönkreteszed a harmóniát!

Ám hangosan nem mondta ki, mert végül is hálás volt, hogy kipróbálhatta a készletet.

– Tedd be nyugodtan a szekrényedbe, úgyis te fogod többet használni. Nekem mostanában nem fog kelleni.

Iri nem tudta, hogyan utálja még jobban ennyi nagylelkűség után.

– Jó érzéked van a rajzhoz – csevegett tovább Vivien –, ügyesen bánsz a színekkel. Mondok egy tippet, jó? Ha tetszik, megfogadod, ha nem, nem. Természetesebb hatású a rét, ha a zöldek mellé keversz egy kis okkersárga tónust. A kalászokhoz érdemes, vagy a fűcsomók tövéhez, ahol száradni kezdenek.

– Aha – mondta Iri, és közben arra gondolt, hogy amerre Selyemsörény jár, ott nem szárad a fű. Meg arra is, hogy ez után a megjegyzés után hivatalosan is utálhatja a nőt.

– Megmutassam, melyik az okker?

– Köszi, de tudom – lódította Iri. – Direkt nem használtam, ez nem olyan rét.

– Na jól van, művésznők, nekem már kilyukad a gyomrom – szólt közbe apa, és gyorsan felkapta a ceruzás dobozt meg a papírokat. Iri a tolltartót és az ecsetet ragadta meg, és mindent bevittek a vendégszobába. Amíg Iri bepakolt a szekrénybe, apa a rajzot nézegette.

– Hú, ez nagyon jól néz ki, és tiszta romantikus. Pont olyan, mintha Vivit meg engem ábrázolna.

Iri elsápadt, és kiejtette a kezéből a tolltartóját.

– Ne haragudj… Csak… Én most végre boldog vagyok. Szeretném, ha megkedvelnétek egymást, és örülök, hogy a rajz közös téma. Nekem adod ezt a képet? Tényleg nagyon tetszik. Bekeretezném, és kitenném a falra.

– Jaj, apa, bocs, de nem adhatom neked – nézett az apjára angyali mosollyal Iri. – Tudod, ezt nászajándékba rajzoltam anyának és Andrásnak. Jövő hétvégén lesz az esküvőjük.

Most apán volt a sor, hogy elsápadjon. Pár pillanatig méregette a lánya arcát, aztán felnevetett.

– Touché – mondta, és megböködte Irit a csikipontján. – Na gyere, Irinyó, vacsizni, mert tényleg éhen halok!

2. Meseház a Hullámmosta utcácskában

Az a ház, ahol nyár óta anya és András lakott, olyan volt, mint egy tündérlak. Az egész nyár a költözésről szólt, de Iri nem bánta, mert a dobozok becsomagolása és kicsomagolása olyan volt, mint a kincskeresés. Így el lehetett viselni, hogy ott kell hagyni a régi otthonát a belvárosban. Az a ház úgyis gonosz volt. Kutyapisit használt parfümként, és kiabálós szomszédokat tartott hobbiból. Az egyetlen, amit Iri szívből sajnált, a töredékes pegazusfreskó volt a bejárati kapu fölött. Hajnalkirálynak nevezte, mert amikor a reggeli nap rásütött, még látszott a homlokára pingált csillag megkopott aranyozása.

A meseház a Duna-holtág partján épült nyaralónak, de a bácsi, aki azelőtt benne lakott, saját kezével szigetelte, kandallót épített, meg a pottyantós vécé helyett rendes fürdőszobát alakított ki. Egy keskeny, fekvőrendőrökkel teli út mentén épült, ami a nem túl fantáziadús Üdülő sor nevet viselte (Iri szerint, ha már vízpart, akkor Hullámmosta utcácska). Ezen az utcán több bicikli, délutáni kocogó és kutyasétáltató közlekedett, mint autó.

András azt mondta, azért tudott jó árat kialkudni a házra, mert megígérte a bácsinak, hogy nem vágja ki a fákat a kertben. Andráson látszott, hogy ha megígér valamit, azt meg is tartja.

A keskeny kert a háztól a Dunáig tartott, egy vén fűzfa, három égig érő fenyő (ősrégi karácsonyok emlékének őrzői), egy féloldalas diófa és egy vaskos fekete cseresznye árnyékolta be. András és Iri minden fa törzsére festett egy piros szívet.

– Ezzel pecsételjük meg az ígéretet – mondta András.

Anya egy egész fotósorozatot készített Iriről a kertben. Azt mondta, meg fogja örökíteni évről évre, hogyan nő fel Iri, hogyan vénülnek a fák, és kopnak el a törzsekre festett szívek.

Anya fotográfus volt. Leginkább magazinoknak készített ételfotókat meg portrékat, de sokkal jobban szerette, ha senki nem mondja meg, mit fényképezzen.

A költözés azt is jelentette, hogy Iri iskolát váltott. Ennek először nagyon örült. Eszti, a legjobb barátnője úgyis elment a suliból, külföldre költöztek. Ráadásul az a hír járta, hogy ötödikben összevonják a két rivális osztályt. Irinek esze ágában sem volt a következő tanévben egy teremben tartózkodni a hülye bésekkel, főleg Eszti nélkül.

– Ha már megváltoznak a dolgok, akkor forduljon a feje tetejére a világ, igaz, Csire? – nevetett anya, és megforgatta Irit, ahogy pici korában. Anya erős volt: szélesebb, magasabb és izmosabb, mint apa. Anya volt az erdei amazonok vezére, és a titkos neve az volt, hogy Aranyhajú Hurrikán. Legalábbis Iri szerint, de ezt sose mondta neki.

Az új iskolába úgy kellett menni, hogy reggel anyával kézen fogva elsétáltak a buszmegállóig, felszálltak, és Iri az első megállónál le is szállt. Pont az iskola előtt álltak meg. Anya mindig integetett a busz ablakából, amíg be nem kanyarodtak a sarkon.

Az iskola trükkös volt. Első ránézésre vidám, narancssárga falával, kék ablakkereteivel meg a mintásra festett betonjárdával elég jó helynek látszott. Második ránézésre, odabentről is jó helynek tűnt, és ezt a látszatot mindaddig fenntartotta, amíg üres volt.

A probléma három dologból fakadt. Az egyik Szakács Irén volt. Mármint a neve. Ugyanis az iskolában mindenkinek olyan neve volt, ami az elmúlt tíz évben tuti, hogy szerepelt a százas toplistán, és ha nem, akkor csak azért, mert frissen vált anyakönyvezhetővé. Az egyediség addig előnyös, amíg nem a nagyanyád nevét viseled.

A másik probléma nem is egy volt, hanem kettő: Annaróza és Dorina. Ez a két lány Iri osztálytársa és – saját megítélésük szerint – az ötödik két koronázatlan királynője volt. Vékonyak voltak és fürgék, ketten együtt lehettek akkorák, mint Iri. Derékig érő, változatos fonatokba rendezett hajuk volt, az egyiké szőkésbarna, a másiké barnásszőke. Kitűnő tanulók voltak, a legjobb barátnők óvoda óta, és mindketten lovagoltak. Szívesen hangoztatták, hogy előbb tanultak meg lovagolni, mint járni, és hogy az egész a génjeikben van.

A harmadik probléma az volt, hogy aki nem hódolt be a két királynőnek, az nem tartozhatott igazán az osztályközösségbe. Márpedig Irinek esze ágában sem volt behódolni. Az első két hétben csak kóstolgatták egymást, de hamar kiderült, hogy Iri semmit sem tud felmutatni, ami egyenrangúvá tenné, így ő húzta a rövidebbet, és el kellett viselnie, hogy azok ketten csak úgy hivatkoznak rá: „Tudod, az új csaj az Üdülő sorról. Nem tudod? Hát a Szakács Irénke, az a dagadt nyomi.”

– Alaposan vesztett csata – mondta Eszti, amikor videóchateltek. – De még egyáltalán nem vesztett háború!

Persze az osztályba jártak normális lányok is, akik miatt elviselhetőek voltak a hétköznapok. Fanni például a legkisebb termetű volt, de a méretbeli hiányosságait pótolta a hatalmas szíve. Az egész világot szerette, minden és mindenki cuki volt benne, még Iri is. Ha Iri unatkozott, Fannihoz bármikor fordulhatott – ám ezzel pontosan így volt a többi huszonhét osztálytársa is.

A padtársa, Boróka éppen annyit beszélt, mint a meseház kapujában növő, kiszáradófélben lévő tuja. Iri egy hétig azt hitte, néma, és elhatározta, hogy megtanulja a jelnyelvet. Aztán kiderült, hogy Boró tud beszélni, csak nem akar, ezért is ült egyedül. Iri arra jutott, hogy ez nem is akkora baj, mert legalább nem tereli el a figyelmét. Amíg Eszti volt a padtársa, folyton csináltak valamit órán. Susmorogtak, vagy felváltva mesét írtak, rajzoltak. Boró mellett viszont semmi mást nem lehetett csinálni, mint az órára figyelni, így az iskolaváltás ellenére és anya nagy örömére Iri jegyei rohamosan javulni kezdtek.

Iri, ha az ismerősök megkérdezték, azt mondta, ennél több szót felesleges az iskolára vesztegetni, sőt, még ez is sok. A nap fénypontja az volt, amikor hazafelé leszállt a buszról az Üdülő sor és a Parti utca torkolatában. Ilyenkor nem integetett utána senki, pedig a buszon több osztálytársa is utazott. Nem baj, Iri pont ezt a magányos sétát várta. Elbattyogott majdnem az utca végéig, mert a meseház a 42-es számot viselte. Tudta, hogy a konyhában várja az ebéd, az emeleten a legcsodásabb gyerekszoba. Megsimogatta a szemével a házat, megfogadta, hogy délután megöntözi a tuját, majd továbbsétált.

Néhány házzal odébb, a túloldalon, nyárfák és akácok takarásában, egy rövid bekötőút mellett állt egy öreg ház. Pici ablakos, mohos cserepű, dohos szagú kisöreg volt, piros festékkel rápingálták, hogy Táncos- tanya. A telek messzire benyúlt a szántóföldek közé. Karámok voltak rajta, kisebbek és nagyobbak, valahol középen egy félig nyitott istálló. Iri megfigyelései szerint ennek a teleknek a tulajdonosa három ló volt.

Iri iskola után mindig leszaladt a menzára, ahol egy nagy kosárban alma volt kitéve, amiből bárki vehetett. Délutánra a kosárból rendszerint alig fogyott. Iri attól függően, hogy mennyi alma maradt, hány konyhás néni tartózkodott a közelben, és mennyire néztek oda, akik épp ebédeltek, a táskájába süllyesztett négy vagy esetleg hét almát, és csak utána indult a buszmegállóba, így Annaróza, Dorina és az udvartartásuk már látómezőn kívül került.

Az Üdülő sor végén, a Táncos-tanya kerítésénél álldogált pár percet. Fütyült, cuppogott, tapsolt párat, mire előjöttek a tulajdonosok. Az egyikük egy tekintélyes mén volt, mézbarna szőrrel, ébenfekete lábszárral és sörénnyel. A másikuk egy fiatal kanca, nyári égen bodorodó, puha felhő fehérségéhez hasonlatos a szőre színe. A harmadik egy kis termetű, sötétbarna, csillagszemű lovacska, szerelmük gyümölcse.

Iri elővette a táskából az almákat.

– Gyere ide, Hercegcsizma! Gyere, Selyemsörény! Ne aggódj, Rózsabogár, jut neked is!

Minden lónak egy vagy két alma jutott, a maradék egy pedig Irinek, és így a délutánok békés csámcsogással teltek.

3. A második rajz

A második rajz pontosan egy nappal az esküvő előtt készült, rajzórán. Iri már nagyon várta a hétvégét, és semmi sem tudta elrontani a kedvét. A péntek egyébként is könnyű nap volt. Ha túlélte az első órát, a tesit (az kínos volt, mert szörnyű bénának érezte magát szinte minden feladatban), utána dupla angol, rajz, végül etika következett.

Az esküvő előtti pénteken annyira fel volt dobva, hogy még Annaróza és Dorina előadását is élvezettel nézte. A műsor általában már reggel elkezdődött. Amikor a két lány megérkezett, mindenki odanézett. Ugyanis a nap hangulatát az határozta meg, hogyan lépnek be az ajtón. Annaróza volt a drámaibb, rajta az első pillanatban látszott, milyen lábbal kelt fel. Belibbenhetett lenge szoknyában, mint egy pillangó, arcán tündéri mosollyal. Vagy ha ádáz kedvében volt, akkor döngött a lépte, és felnyüszített az ajtó, ahogy feltépte. Dorina kevésbé volt szeszélyes, de bármit megváltoztathatott a hangsúly, ahogy Annarózához szólt. Ha nevetett a barátnője poénjain, akkor aznap az egész osztályban jókedv uralkodott: viccmaratont rendeztek, és óra közben, a legváratlanabb pillanatban kapott röhögőgörcsöt mindenki. Ám ha Dorina egy kicsit nemtörődöm volt, vagy éppen nem nevetett, amikor kellett volna, akkor Annaróza az osztálytársain állt bosszút. Dorinával nem gonoszkodott, és bármi is történt kettejük között aznap, iskola után teljes egyetértésben indultak haza, a nyomukba szegődött lelkes rajongótáborral.

Ezen a pénteken Annaróza fodros, rózsaszín felsőt viselt fehér nadrággal, Dorina pedig látványos kontyba tűzte a haját, amitől tíz centivel magasabbnak látszott. Iri tesi előtt, az öltözőben arra tippelt, hogy ez a Pukkanó szívecskék című előadás lesz. Ez a bizonyos előadás általában egy hatodikos fiúról, Dominikről szólt, aki Annaróza szerint szupercuki, Dorina szerint helyes fiú, Iri szerint teljesen átlagos srác volt. A rajongás legfőbb oka, hogy Dominik is lovagolt, akárcsak a lányok, mégpedig a saját lován.

– Fekete herceg fehér lovon – ejtette el egyszer Annaróza.

– Tiéd a herceg, enyém a lova – poénkodott Dorina, aki máskor azt is mondta, hogy a Dorina és a Dominik olyan jól hangzik egymás után, mint egy mesében, és Annarózának egy Andrásróbert vagy Albertroland nevű herceg kell. Az előadás csúcspontján rendszerint idétlen hangzású neveket kerestek, amelyek vér cikik a viselőjüknek. A Szakács Irén név mindig dobogós helyezést kapott.

Ezen a bizonyos pénteki Pukkanó szívecskék napján nem kerültek elő az idétlen nevek, és Irinek éppen volt hozzá humora, hogy a rajzóra előtti szünetben érdeklődve lesse a folyosón, hogy az ötödik két királynője hogyan próbálja felhívni magára a hatodikos herceg figyelmét.

– Képzeld, Annarózával tavasszal indulunk a megyei ifi díjugratón. Te miért nem versenyzel? – kérdezte Dorina.

Dominik megrántotta a vállát.

– Minek? A lényeg a mozgás, nem?

– Persze, mi sem azért csináljuk, hogy felvágjunk vele. Csak az edzőnk ragaszkodik hozzá, mert szerinte, ha már eddig jutottunk, azt érdemes kihasználni – magyarázta Annaróza.

– De csak az a fontos, hogy együtt lehessünk a lovakkal! Bóbita a szerelmem, imádom azt a bársonyos kis nóziját!

– És előfordul néha olyan – vágott közbe Annaróza, mert egy kicsit cikinek érezte Dorina szerelmes megjegyzését –, hogy vágta közben annyira érzed a lovat, hogy együtt dobban a szívetek?

Dominik úgy nézett rá, mintha a lány azt kérdezte volna, hogy óriáscsirkén lovagol-e, aztán megrántotta a vállát, és rávágta, hogy nem. Utána szó nélkül egy arra járó haverja mellé csapódott, és egy számítógépes játékról kezdtek beszélni.

Iri elvigyorodott.

Egy-null a hercegnek – gondolta.

– No mi van, Irénke, tetszik a srác? – pördült mellé Annaróza, aki sajnos észrevette a mosolyt.

– Sajnos nem vagytok egy súlycsoport – tette hozzá Dorina. – Kettétörne alattad a lova.

Irinek tovaszállt a jókedve, de szerencsére becsöngettek, és feltűnt a folyosón Kinga néni, a rajztanár.

– Sziasztok, lányok! Dorina, milyen szép a kontyod! – köszönt a tanárnő, aki lélekben tényleg szivárványszínű csillámpóni volt. – Irénke, a te múlt heti rajzod került a kezembe reggel, és rácsodálkoztam, milyen szép lett. Mit szeretnél rajzolni, mi legyen a téma? Ma te választhatsz.

– Rajzoljunk lovakat, tanárnő! – kotyogott bele ártatlan képpel Dorina. – Irénke nagyon szereti a lovakat.

– Tényleg? Ez nagyszerű! De ne szűkítsük lovakra, legyen lehetőség választani – kapott a témán Kinga néni, és észre sem vette, hogy Iri eddig egy árva szót sem szólt.

Közben, mint egy tyúkanyó, a tanárnő beterelte a lányokat a terembe, és még le sem ültek, amikor már rajzolni kezdett a táblára. Háziállatok elevenedtek meg a krétavonalak nyomán, tehén, kecske, szamár, tyúk, liba, malac. Egyszerű formákkal mutatta be az arányokat, hogy mekkora az állat feje a testéhez képest, hogyan ízesülnek a lábai, mekkorák a fülek, a szemek, a farok. Iri lenyűgözve nézte, ahogy parasztudvarrá változik a tábla, és már el is felejtette Annaróza és Dorina gúnyos megjegyzéseit. Fel sem tűnt neki, hogy mikor vette elő a papírt, a muzeális tolltartóból a ceruzáit, és kezdte automatikusan ismételni a keze a rajzot, amit hétvégén Vivien ceruzáival alkotott. Persze az iskolai rajzpapír nem volt olyan vastag és finom felületű, mint Vivien drága, művészellátóban beszerzett papírja, és Iri tolltartójában sokkal kevesebb szín állt rendelkezésre. Hagyományos ceruzákat használt, így nem tudta finoman elmosni a kontúrokat, mélyíteni az árnyékokat. Viszont kipróbálta, amit Vivien javasolt, és okkersárgát kevert a mező zöldjébe. Természetesen kíváncsi volt, és vasárnap este megkérte anyát, mutassa meg, melyik az a szín.