Októberi zongoraszó (részlet)
Author: Aliczki Katalin
Date: 2026
Keywords: 894.511-31 (UDC/ETO)
Description: A suliban minden osztály az 1956-os évfordulóra készül, lázasan keresgélnek a családi emlékek között a forradalom és szabadságharc tárgyai, jelképei után. Régen is volt, elképzelni is nehéz már. Emi egy ősz végi nyugodt hétvégét tervez a nagyszüleinél, ám ezúttal a nagyapja történetei egy hihetetlen világba repítik. Ólomkatonára elcserélt csikkek, hatalmas gombfocimeccsek, tiltott ludak az udvaron. És egy kíváncsi lány, aki kész egy gondosan őrzött emléket újra életre kelteni. 70 éve, 1956-ban megtörtént események alapján.
Publisher: Manó Könyvek
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

Dr. Aliczki Katalin

OKTÓBERI ZONGORASZÓ
részlet

Szöveg © Dr. Aliczki Katalin, 2026

Borító © Láng Anna, 2026

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Varga Betti

Olvasószerkesztő: Lehotka Gábor

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

ISBN 978 963 584 976 5

ISSN 2786 3670

Ez a könyv részben valós személyeket mutat be, és valós történelmi eseményeken alapul, azonban a narratíva kedvéért a történet fikciós elemeket is tartalmaz.

1.

Kócos reggel, ünnepi blúz

A sötét mályvaszínű függöny mögött ütemes szuszogás jelezte, hogy a szoba gazdája még az igazak álmát alussza, és semmit sem vett észre a reggeli készülődést jelző konyhai zajokból. Pedig az ajtó mögött már fütyült a teához feltett víz, kipattant a pirítós a sütőből, és minden készen állt, hogy az otthon összes lakója – még az ágyban hortyogó is – megkezdje a napját. Mivel a szuszogó a neszek dacára sem adta jelét annak, hogy hajlandó lenne felkelni, a konyhában serénykedő személy benyitott a szobába, hogy harsány kiáltással tudassa a reggel beköszöntét.

– Kakukk! Kakukk! Kakukk! Kakukk! Kakukk! Kakukk! Kakukk! – szólt a kakukkos órát utánzó anyai hang hétszer, a pontos időt jelezve.

Emi egy gyors mozdulattal a fejére húzta a takarót, mintha ott sem lenne, remélve, hogy a paplan észrevétlenségébe burkolózva elkerülheti a felkelés kellemetlenségét. Persze anyját nem lehetett ilyen egyszerűen lerázni: ha most hagyná a lányát tovább szunyókálni, búcsút inthetnének a pontosságnak.

– Tudtad, hogy a kakukk a legokosabb madár a világon, mert mindig bemutatkozik? – folytatta Anya a küzdelmet, kérdésekkel bombázva lányát az ébredésért folytatott harcban.

A paplan mélyéről tompa hang hallatszott:

– Akkor inkább a legilledelmesebb.

– Igaz! – helyeselt Anya.

– A legokosabb pedig a gólya – hallatszott még mindig a paplan mélyéről –, mert még az iskolakezdés előtt elrepül.

– Jó, legyen akkor a gólya! – nevetett Anya. – De most már ébresztő, mert te nem gólyának születtél!

– A gólyák nem is születnek, hanem tojásból kelnek ki – jött a válasz még mindig a paplan alól.

Anya ravasz volt. Még ha a lánya nem is ugrott ki egyből a paplan melegéből, annyit már elért, hogy kiverje a szeméből az álmot.

– Igazad van. Ez viszont nem változtat azon a tényen, hogy neked is itt az ideje „kikelni” – figyelmeztette Anya, majd a paplan alatt elkapta Emi lábát, megcsiklandozta a csupasz talpát, és egy nagy puszit nyomott rá.

– Elég! Elég! Megadom magam! Felkelek! – kiabálta az alvástól kócos, búzaszőke hajú lány hangosan nevetve. Olyan szívből jövő, széles mosollyal tudott kacagni, hogy a fogszabályozójától ezüstösen csillogó fogsora egyből kivillant. Havonta járt a fogorvosi rendelőbe igazításra, és a frissen meghúzott drótok miatt néha kicsit selypítve formálta a szavakat. Amikor hirtelen felült az ágyban, pirospozsgás arcán még ott ült a reggeli ébredés melege. Nyúlánk alkata még ülve is sugározta a benne lakozó, megállíthatatlan mozgékonyságot, zöldeskék szeme élénken csillogott.

– Anya, én komolyan szeretem az iskolát, de úgy utálok korán kelni!

Emi ezt olyan tragikus arckifejezéssel jelentette ki, hogy bármelyik színházi előadásban megállta volna a helyét. Még az arcán a szeplők is megkomolyodtak a pisze orrán. Emi, aki márciusban lett tízéves, szeptemberben pedig ötödikes, kíváncsi természet volt, ezért a suli az ott tanult sok újdonságával valóban kedvére valónak tűnt. Szüleinek lelkesen mesélt iskolai mindennapjairól. A szülők pedig ugyanilyen buzgalommal hallgatták lányukat, mintha valóban most tapasztalnák meg először, milyen az iskolapadban ülni. Az iskolás történetek felidézték bennük saját gyerekkori emlékeiket és érzéseiket. Emlékeztek még, ahogy reggelente az iskola felé battyogtak a már akkor mázsás súlyú – gerincsérvet okozó – iskolatáska terhével. Tökéletesen átérezték a „tanteremvándorlás” okozta pánikot, amikor a tízperces szünet ideje alatt nyomoztak a labirintusszerű folyosókon a következő tanterem után. Emlékeztek a hirtelen rájuk szakadó tantárgylavinára is, és arra a kiszámíthatatlan érzésre, hogy minden órán egy újabb, teljesen másfajta személyiségű tanár lépett be az osztályterembe.

Mégis, a sok nehézség és szorongás mögött ott ragyogtak a legszebb, kitörölhetetlen emlékek is: a folyosói nevetések, az óra alatt körbejáró titkos levelek és a közös ugratásoktól hangos menzai ebédek. Azok a délutánok, amikor a nehéz táskákat félredobva, a suli melletti parkban felejtették el minden bánatukat. Az iskolapadban kötődtek azok a barátságok, amelyek átsegítették őket a mindennapok nehézségein, és végül rájöttek, hogy az iskolai emlékeik között inkább a közös túlélések örömét, a közös álmokat és azt a semmihez sem hasonlítható szabadságérzést idézték fel és őrizték a szívükben, ami csak a csengetés utáni pillanatokban létezett.

– Na, ezt örömmel hallom! Mármint a mondatod első részét, hogy szereted az iskolát – mondta Anya. – Ami pedig a korai felkelést illeti, az ellen nem sokat tehetünk. Megszoksz vagy megszöksz – tette hozzá közhelyesen, amire borítékolni lehetett Emi válaszát:

– Jó, akkor én megszökök! Szök-jünk meg! Szök-jünk meg! – kiabálta tagolva, mint a tüntetők, majd tovább szőve a lehetőséget folytatta: – Szökjünk meg Nagyapáékhoz!

– Tudod, mit? Ma tényleg megszökünk hozzájuk! – mondta vidáman Anya, de látva lánya örömtől kerekedő szemét, hozzátette: – De csak a suli után!

2.

Gesztenyék és gyémánt félkrajcárok

Emi, mintha vezényszót hallott volna, elkezdte magára kapkodni a szék karfájára készített ruhákat: a szeptemberi évnyitóra vásárolt fehér blúzt és a sötétkék szoknyát. Bár nem szeretett a feszengős ünneplőben kényelmetlenkedni, az anyja által beígért, kecsegtető hétvégi program elegendő motivációnak bizonyult, hogy öltözködésre sarkallja.

– Mi is lesz ma amúgy? Mintha a múltkor magyaráztak volna róla valamit a suliban, de teljesen elengedtem a fülem mellett… – hadarta, miközben fehér harisnyáját próbálta lábujjhegyen egyensúlyozva magára rángatni. Anya mosolyogva lépett oda, hogy segítsen kisimítani a megcsavarodott anyagot. Emi számára az iskola komolyabb hagyományai ötödikesként még újak voltak, így fogalma sem volt, mi vár rá aznap.

– Ma az 1956-os hősökről fogtok megemlékezni, mert hétfőn lesz a forradalom emléknapja – felelte Anya, miközben a szoknya cipzárját is felhúzta. – Ezért lesz a hétvége is egy nappal hosszabb, és ezért tudunk ellátogatni a nagyszüleidhez három napra! – mondta Anya lelkesen, hiszen ő is örült, hogy láthatja a szüleit. Emi anyukája Debrecenben született, és csak felnőtt korában költözött a fővárosba, de a nagyszülei még mindig az alföldi városban éltek.

– Juhé! – Emi imádott Debrecenben lenni. – Akkor milyen ünnepség is lesz ez egyáltalán? Olyan, mint az anyák napja? Nem is készültünk semmivel… – szontyolodott el hirtelen.

Emi mindig nagyon buzgón készült minden eseményre. Karácsonykor díszeket készített, és mindenkit saját alkotásaival varázsolt el. A szilveszteri konfetti is az ő keze munkáját dicsérte: a szenteste maradt csomagolópapírokat vagdosta napokig, hogy aztán éjfélkor a levegőbe reptesse őket (Anya bosszantását elkerülve kizárólag az utcán). Farsangkor Fannival, a legjobb barátnőjével versenyeztek, kié lesz a legmókásabb maszk – használtak hozzá mindent a kagylótól a tollig. Húsvétkor viasszal díszítették a tojást vagy filcruhát varrtak nekik. Anyák napjára pedig képalbumot készített a közös emlékekről.

– Ez nem olyan ünnepség lesz, mint amilyenekhez eddig szoktál – nyugtatta meg Anya a lányát, aki megriadt, hogy lemaradt valamiről. – Az ember nem mindig csak vidám dolgokat ünnepel. Van, hogy inkább ünnepélyesen megemlékezik, feleleveníti a múltat, hogy ne felejtsük el a történteket és azokat, akikre büszkék vagyunk. Még akkor is, ha személyesen nem ismerjük őket. Ez a mai hasonló a március 15-i megemlékezéshez. Emlékszel? Akkor énekeltétek az olyan dalokat, mint az Esik eső karikára vagy Kossuth Lajos azt üzente és huszárokat meg kokárdákat rajzoltatok.

– De most huszárokat sem festettünk! Semmit! – kötötte tovább az ebet a karóhoz Emi, felháborodva az elmaradt előkészületek miatt.

– Mert a mai nap kicsit szomorúbb hangvételű lesz, mint amilyenekhez eddig szoktál. Ötödikesként már nagy vagy, így könnyebb lesz megértened az akkori eseményeket – magyarázta Anya, miközben a reggelizőasztalhoz terelte a lányát. – Ez a forradalom nem olyan régen volt, még sokan személyesen emlékeznek rá.

– Te is emlékszel? – kérdezte Emi, aki azt sem tartotta volna kizártnak, a harmincas évei végén járó anyjától, hogy „korából adódóan” a történelem összes nagyobb pillanatánál jelen volt.

– Dehogy, én még tervben sem voltam! – nevetett Anya. – De a nagyszüleid már éltek akkor. Igaz, hogy a remény napjai boldogan teltek, de a veszteség és a csalódás sok ember lelkén ütött sebet, ami talán azóta sem gyógyult be teljesen. Biztos vagyok benne, hogy az 1956-os megemlékezésről is hallottál korábban is, csak amíg kicsi voltál, nehéz volt ezekről a dolgokról beszélni, és mivel nem kötődnek hozzá olyan ismert dalok sem, mint a márciusi forradalomhoz, azokat a napokat egyszerűen egy jó őszi kirándulásnak vagy plusz pihenőnapnak gondoltad.

Anya gyengéden megigazította lánya gallérját. – Vigyázz, nehogy lekváros legyen a blúzod! – nézett rá aggódva, Emi épp akkora falatot harapott a lekváros kenyeréből, hogy tele szája miatt válaszképpen csak a szemét tudta forgatni.

– Az őszi kirándulásra gondolsz? A levelek már akkor is elkezdtek hullani a fákról, pont úgy, mint most. Elmentünk egy puskát tartó kisfiú szobrához, és koszorút raktunk a lábához. Attól a szobortól mindig elszomorodtam. Nem szép látvány egy gyerek kezében fegyvert látni.

– Ez így van. Tényleg nem az – helyeselt Anya.

– Nem messze a szobortól van egy játszótér is, oda is átmentünk utána – váltott élesen témát Emi, mintha csak el akarná kergetni a puskás fiú emlékét.

– Pedig ez a nap, ez az ünnep közel sem a játékról szól. Mint ahogy sok-sok évvel ezelőtt, azon az októberen sem a játékról szóltak ezek a napok, hanem nagyon komoly dolgokról – mondta Anya. Pillantása Emi teli teáscsészéjére tévedt, és hirtelen témaváltással, szülői szigorral hangjában hozzátette: – Idd meg a teádat is, mert addig nem állhatsz fel, amíg nem üres a poharad!

– Akkor mégsem megyek iskolába? Kár volt felkelnem! – nevetett Emi anyja szigorúnak szánt, de logikailag kijátszható utasításán, majd végül mégis felhörpintette a teát.

Az ajtón kilépve gyönyörű őszi idő fogadta őket. A házuk előtti gesztenyefa szorgalmasan hullatta leveleit és szúrós burokba rejtett terméseit, amelyek fényes, barna golyókként gurultak szerteszét, miután földet érve kiszabadultak zöld fogságukból. Emi – bár már ötödikes volt – még mindig előszeretettel gyűjtötte a legszebb darabokat, és dugdosta velük tele a zsebét.

– Csaknem hetven éve ezen a napon ugyanilyen szép, napsütéses idő volt. A veled egyidős gyerekek valószínűleg ugyanilyen lelkesen álltak meg gesztenyét szedni. Talán pont ez előtt a fa előtt is… – Anya egy pillanatra megállt. – Mégis, az a nap megváltoztatott mindent. Sok veszteség érte akkor az embereket és az országot, de sok hős is született abban az időben.

– Hős? Hogy érted ezt? – kérdezte Emi meglepetten. Anya és lánya kézen fogva sétáltak tovább a levélszőnyeggel borított utcán. Anya egy pillanatra eltűnődött, hogyan is magyarázza el ezt az összetett időszakot érthetően.

– Szerinted kiből lesz az igazi hős? – kérdezte Anya.

– Hát… A mesékben a szegénylegényből, aki szembeszáll a sárkánnyal – gondolkodott el Emi.

– Pontosan! Ez remek példa! A szegénylegény azért hős, mert volt elég bátorsága szembeszállni a sárkánnyal, ami sokkal erősebb volt nála. Azzal, hogy kockáztatta az életét, nemcsak magán segített, hanem mindenki máson is. Valahogy így történt ez nálunk is, csak nem egy sárkányt, hanem egy egész elnyomó hatalmat próbáltak legyőzni az akkori hősök. A mesében ilyenkor mindenki felszabadul, a hős pedig elnyeri a királylány kezét. Sajnos a valóságban ez nem mindig így végződik, és előfordul, hogy nem a másokért küzdők nyerik meg a csatát. A magyar történelemben erre több példa is van: az egyik az 1956-os forradalom. Akkor a forradalmároknak csak rövid időre sikerült legyőzniük a gonoszt. Az ő bátorságukra emlékezünk minden évben ezen az októberi napon.

– De kik is azok a forradalmárok pontosan? – kérdezte Emi.

– Olyan hétköznapi emberek, akik megpróbálják megváltoztatni a rossz, igazságtalan körülményeket, amikben élnek. Kockára teszik a szabadságukat vagy akár az életüket azért, hogy jobbá tegyék a saját, a szeretteik, de sokszor teljesen ismeretlenek életét is.

Emi elgondolkodva ráncolta a homlokát. Anya látta rajta, hogy nehezen emészti a hallottakat, ezért újabb példát keresett.

– Na figyelj! Emlékszel még a kiskakas gyémánt félkrajcárjára? Amiben a török császár…

– Persze hogy emlékszem, Anya, ne viccelj már, azt mindenki ismeri! – vágott közbe Emi. – A török császár minden kincset magának akar és elrabolja a szegény asszony egyetlen krajcárját is, pedig neki már kismillió van, a néni meg nélkülözik.

– Ugye, milyen igazságtalan? – kapcsolódott be Anya, és megsimogatta a lánya fejét. – Szerencsére a kiskakas bátran szembeszáll a hatalmas császárral. Mondhatjuk, hogy a kiskakas egy igazi forradalmár! Azzal, hogy visszaszerzi a krajcárt, véget vet a császár hatalmaskodásának.

– Aha, így már értem! – derült fel Emi arca.

Közben az iskola sarkához értek. Emi kicsit bánta is, mert bár mostanában az iskolától legalább két sarokra sietve elköszön Anyától, azért szeretett mellette sétálva beszélgetni vele, és tudta, hogy Anya most abbahagyja a mesélést.

– De nem akarom elvenni az igazgató úr kenyerét, az ünnepségen ma biztosan sokat beszél majd nektek erről. Délutánra többet fogsz tudni, mint én! – Anya még gyorsan átkarolta a vállát egy búcsúölelésre, mielőtt Emi végleg beért volna a suli elé, és mosolyogva nézte, ahogy a lánya eltűnik az iskola forgatagában. Ezután maga is elindult a munkába a színes levelek közt.

Tartalom

1. Kócos reggel, ünnepi blúz

2. Gesztenyék és gyémánt félkrajcárok

3. Forr a dalom és más komoly dolgok

4. Peti színre lép

5. Ólomkatona tíz marék csikkért

6. Limlomok vitéze

7. Jó barát a baromfiólban

8. Befalazott remények, guruló álmok

9. Pattogatott kukoricába fojtott bánat

10. A sors ezer rejtelem

11. Jó utat, barátom!

12. Száll a zongora hangja

13. Kincsek a múltból

14. Rendíthetetlenül

Epilógus

A történet valós ihletői

Köszönetnyilvánítás

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant Garamond – SIL Open Font License

Libertinus Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License