Kegyetlen Fortuna asszony
Author: Chloe Gong
Date: 2026-07-07T22:00:00+00:00
Keywords: regény; thriller; pszichothriller
Description: 1931, Shanghaj. Rosalind Lang többé már nem alszik, nem öregszik, ráadásul minden sebből kigyógyul, egyszóval halhatatlan. Hazája szolgálatába akarja állítani képességeit, ezért bérgyilkos lesz. Fedőneve: Fortuna. A Japán Császári Hadsereg benyomul az országba, és a japánokat sejtik egy Sanghajban elkövetett gyilkosságsorozat hátterében. Rosalind feladata, hogy beépüljön és kiderítse, kik állnak a gyilkosságok mögött. Hogy elterelje magáról a gyanút, egy nacionalista kém, Orion Hung feleségének adja ki magát. Rosalindot felbőszíti Orion hetyke modora és playboyhoz illő viselkedése, de az orszá
Publisher: Next21 Kiadó

Fordította

Horváth M. Zsanett

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Chloe Gong – Foul Lady Fortune

Copyright © 2022 by Chloe Gong

All rights reserved.

Borító © Simon & Schuster, Inc., 2022

Borítóillusztráció © Skeeva, 2022 Volodymyr Feshchuk – Eilean Books

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2023

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 641 479 3

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Helfrich Judit

Kínai nyelvi lektor Torma Laura

Előkészítés Helfrich Judit

Tervezőgrafika Váraljai Nóra

Ebook Hársfai László

Korrektúra Takács Andrea

NAGYANYÁIMNAK ÉS NAGY-NAGYNÉNÉIMNEK

„Az idő emberenként más-más sebességgel halad: meg is mondhatom, kivel vánszorog az idő, kivel kocog az idő, kivel vágtat az idő, és kivel áll egy helyben.”

Shakespeare: Ahogy tetszik
(Szabó Lőrinc fordítása)

ELŐHANG
1928

Kinn, a nyílt vidéken nem számít, milyen hangosan sikítasz.

Az éles hang betölti a raktárt, visszaverődik a magas mennyezetről, végigrobog a térben, ki a sötét éjszakába. Odakint végre szabadon eggyé válik a süvítő széllel, amíg el nem fojtja a tomboló vihar kakofóniája. A katonák nyugtalanul az épület bejáratához merészkednek, nekifeszülnek a súlyos ajtónak, és becsukják, noha amilyen hévvel szakad az eső, a padló már rég elázott, a víz sötét félkörívet festett a betonra. A távolban egy vonat halk füttyszóval robog el a tájban. Végtelenül kicsi annak az esélye, hogy egy arra járó lélek meglátja őket, a parancsuk mégis egyértelmű: őrködniük kell ezen a területen. Senki sem tudhatja meg, mi történik itt.

– Mi a konklúzió?

– Siker. Azt hiszem, sikerrel jártunk.

A katonák szétszóródtak a raktárban, de a két tudós a középre helyezett asztal mellett maradt. Szenvtelenül figyelik a szemük előtt lezajló jelenetet, a vastag csatokkal lekötözött kísérleti alanyt, akinek a homlokán gyöngyözik a verejték. Újabb roham tör rá, tetőtől talpig belerázkódik a teste, de már berekedt a sok sikoltozástól, ezúttal csak tátog, hangtalanul.

– Tehát működik.

– Működik. Végeztünk az első fázissal.

Az egyik tudós, tollat dugva a füle mögé, int egy katonának, aki az asztalhoz lép, hogy egymás után kioldja a csatokat: előbb a bal oldalon, majd a jobbon. Azok fémes csattanással hullanak a padlóra. Az alany megpróbál átfordulni a másik oldalára, de riadalmában túl nagy lendülettel rándul a teste, és leborul az asztalról. Borzalmas látvány. A tudósok lába előtt landol, fuldokolva kapkod levegőért – egyre csak hörög és hörög, mint aki nem tudja megtölteni a tüdejét levegővel, talán már soha többé.

Egy kéz hullik a fejére. Az érintése gyengéd, szinte vigasztaló. Amikor a tudós végignéz a művén, lesimítja az alany haját, és mosolyra húzódik a szája.

– Minden rendben. Nem szabad ellenkezned.

Megjelenik egy fecskendő. A mennyezeti lámpák fénye megcsillan a tűn, ahogy beadják a szert, majd még egyszer, amikor a vörös folyadék eltűnik a fecskendőből a puha bőr alatt.

A fájdalom nem várat magára: akár a folyékony tűz, lángba borítja az összes idegszálat, amely az útjába kerül. Hamarosan elér oda, ahová kell, és felemészt minden érzést, minden érzéket.

Odakint mintha dézsából öntenék. Az esővíz megtalálja az útját a raktárba a repedéseken át, és egyre nagyobb tócsákba gyűlik.

Az első tudós még egyszer lágyan megpaskolja az alanyt.

– Te vagy a legnagyobb vívmányom, és ami ezután következik, az mindent megváltoztat. De addig is…

Az alany már nem bírja nyitva tartani a szemét. A gyengeség minden végtagot elnehezít, minden gondolatot elhomályosít és elnyel, akár a hajókat a köd. Az alany mondani akar valamit, kiáltani, azonban nem tud formát ölteni a fejében a szó. A tudós végül lehajol, hogy a fülébe súgjon, és a kegyelemdöfés olyan élesen hasít a ködbe, akár egy penge:

– Oubliez.

1
1931. SZEPTEMBER

Csend volt a vonat folyosóján, leszámítva a padló alatti ütemes dübörgést. Már alkonyodott, de az ablakok három másodpercenként felvillantak – a sínek mentén sorakozó lámpák fénye egy pillanatra felvillant, mielőtt eltűntek, ahogy egyenként elsuhant mellettük a vonat. Másutt a keskeny fülkék vibráltak a világosságtól és a zajtól: betöltötte őket az arany csillárok derengő fénye és a döcögő zsúrkocsikra kikészített ezüst evőeszközök csörömpölése, a csészékben örvénylő teát keverő kanalak fémes csilingelése és a szikrázó kristálylámpák izzása.

De itt, az első osztályra vezető folyosón csak az ajtó váratlan suhogása hallatszott, amikor Rosalind Lang belökte, és kopogó cipősarkai bejelentették az érkezését a félhomályban.

A falakon függő festmények szenvtelenül nézték, ahogy elhalad mellettük, a figyelő szempárok szinte világítottak a sötétben. Rosalind a karjaiban szorongatta a dobozt, bőrkesztyűs kezével óvatosan fogta a széleit, a könyökét mindkét oldalra kiemelve. Amikor megállt a harmadik ajtó előtt, a cipőjével kopogtatott: picit megkocogtatta az ajtó alját.

Eltelt egy szívdobbanásnyi idő. Egy pillanatig csak a vonat zakatolását lehetett hallani. Majd a túloldalról halk, csoszogó hang közeledett felé, és amikor az ajtó kinyílt, fénybe borította a folyosót.

– Jó estét! – köszönt udvariasan Rosalind. – Nem alkalmatlan az időpont?

Kuznyecov visszabámult rá; a szemöldöke összeszaladt, ahogy felmérte az előtte zajló jelenetet. Rosalind már napok óta próbált bejutni az orosz kereskedőhöz. Harbinban meghúzta magát, és elviselte a dermesztő időjárást, de hiába. Ezután követte a férfit Csangcsunba, egy délebbre fekvő városba. A kereskedő emberei ott szintén figyelmen kívül hagyták a kéréseit, és már-már reménytelennek tűnt a dolog – a rögös út maradt az egyetlen kilátás –, mígnem megneszelte, hogy Kuznyecov vonatra fog szállni, az első osztályon fog utazni, ahol a fülkék szélesek, a mennyezet alacsony, ahol kevesen vannak a közelben, és minden hangot eltompítanak azok a vastag, vastag falak.

– Hívom az őrséget…

– Ugyan már, ne tréfáljon!

Rosalind belépett, nem várt az invitálásra. Az első osztályú fülkék olyan tágasak voltak, hogy kis híján elfeledtették vele, vonaton van… De körbevették a virágmintás tapétával borított falak, amelyek minden alkalommal megremegtek, valahányszor zökkent a szerelvény a síneken. Ráérősen körülnézett, felfigyelt a vonat tetejére vezető ajtóra, és a fülke szemközti oldalán lévő ablakra, amelyen le volt húzva a redőny, hogy elfedje a sebesen suhanó éjszakai tájat. A baldachinos ágytól balra volt egy másik ajtó, amely vagy egy szekrénybe, vagy a mosdóba nyílt.

Az éles csattanás újra a kereskedőre vonta a figyelmét, aki becsapta az ajtót. Amikor Rosalind megfordult, a férfi tetőtől talpig végigmérte, a szeme megakadt a kezében tartott dobozon, de őt nem a váratlan vendég csipaója{1} érdekelte, sem a vállára vetett szőrmebundára tűzött piros virágok. Noha Kuznyecov leplezni próbálta, aggasztotta a doboz a nő kezében, és a lehetőség, hogy fegyver lehet nála.

Rosalind eközben óvatosan leemelte a dobozról a fedelet, és kecses mozdulattal felmutatta a tartalmát.

– Ajándék, Kuznyecov úr – mondta barátságos hangon. – A Skarlát Banda küldött, hogy felvegyem önnel a kapcsolatot. Beszélhetnénk?

Felkínálta a férfinak a dobozt. Egy kis kínai vázát rejtett a belseje, kék-fehér porcelánt, mely vörös selyempárnán feküdt. Kellően drága darab. De nem túl drága ahhoz, hogy felháborító legyen.

Rosalind lélegzet-visszafojtva nézte, ahogy Kuznyecov belenyúl a dobozba, és kiemeli a dísztárgyat. Megvizsgálgatta a vázát a mennyezeti lámpák fényében, ide-oda forgatta a nyakát, megcsodálta az oldalára vésett írásjegyeket. Hosszú idő után jóváhagyóan morgott egyet, majd odalépett a két széles szék közé helyezett dohányzóasztalhoz, és letette a vázát. Az asztalon már volt két teáscsésze. Mellettük egy hamutartó, a belseje feketére színeződve.

– A Skarlát Banda – dünnyögte Kuznyecov. Letelepedett az egyik székre, és merev tartással hátradőlt. – Már jó ideje nem hallottam ezt a nevet. Kérem, foglaljon helyet. – Rosalind odalépett a másik ülőalkalmatossághoz, visszazárta a doboz fedelét, és letette a szék mellé. Amikor leereszkedett a székre, csak a szélére ült, és vetett még egy pillantást balra, a szekrényajtóra. Megrázkódott a padló. – Ha jól sejtem, maga az a lány, aki a személyzetemet zaklatta. – Kuznyecov oroszról angolra váltott. – Janie Mead, ugyebár?

Már eltelt négy év, de Rosalind még mindig nem szokott hozzá az álnevéhez. Előbb-utóbb bajt hoz a fejére ez a másodpercnyi késlekedés, az üres tekintet, mielőtt észbe kap, hogy Janie Meadet kell játszania, a szünet, mielőtt elmélyíti a francia akcentust, amikor angolul beszél, és úgy tesz, mintha Amerikában nevelkedett volna, s csupán egyike a sok visszatérő kivándorlónak a városban, amit a Kuomintang ural.

– Úgy van – felelte Rosalind egyenletes hangon. Talán viccelődnie kellett volna, kihúznia magát, és kijelenteni, hogy ajánlatos lenne megjegyezni a nevét. A vonat átrobogott egy újabb döccenőn, és az egész szoba belerázkódott, Rosalind azonban nem szólt többet. Csak egymásra tette a kezét, az ülőfelület hideg bőrborítása ropogott a súlya alatt.

Kuznyecov összevonta a szemöldökét. Elmélyültek a ráncok a homlokán, akárcsak a szarkalábak a szeme körül.

– És önt… a birtokaim érdeklik?

– Pontosan – bólintott Rosalind. Mindig ez volt a legegyszerűbb módja, hogy időt nyerjen. Hagyni, hogy feltételezésekbe bocsátkozzanak, hogy miért jött, és inkább rábólintani, mintsem előállni valami furcsa hazugsággal, és idő előtt lebukni. – Bizonyára ön is hallotta, hogy a skarlátok már nem sokat üzletelnek földdel, amióta egyesültünk a nacionalistákkal. Ez kivételes alkalom. Mandzsúria óriási lehetőségekkel kecsegtet.

– Kissé távol esik Sanghajtól ahhoz, hogy érdekelje a skarlátokat. – Kuznyecov előrehajolt, és belenézett a teáscsészékbe. Látta, hogy az egyik még félig tele van, ezért a szájához emelte, hogy felfrissítse kiszáradt torkát. – Ön pedig túl fiatalnak tűnik ahhoz, hogy a skarlátok nevében járjon el.

Rosalind nézte, ahogy a férfi iszik. Az ádámcsutkája fel-le járt nyelés közben. Kiszolgáltatott volt. Sebezhető. Rosalind mégsem nyúlt fegyverért. Nem volt nála fegyver.

– Tizenkilenc vagyok – válaszolta, és lehúzta a kesztyűjét.

– Árulja el az igazat, Mead kisasszony! Ugye nem is ez a valódi neve?

Rosalind elmosolyodott, és az asztalra tette a kesztyűt. Persze hogy gyanakodik ez a Kuznyecov. Ő nem holmi közönséges orosz mogul, aki Mandzsúriában üzletel, hanem az egyik utolsó fehér virág az országban. Ez a tény már önmagában elegendő volt ahhoz, hogy felkerüljön a Kuomintang listájára, de emellett kommunista csoportokat pénzelt, támogatva a déli háborús erőfeszítéseiket. És mivel a nacionalisták ki akarták véreztetni a kommunistákat, a lehető legegyszerűbben elvágni a finanszírozásukat, Rosalindot azzal a paranccsal küldték ide, hogy… véget vessen a dolognak.

– Természetesen nem ez az igazi nevem – válaszolta könnyedén. – Az kínai.

– Én nem így értettem. – Kuznyecov most az oldalán nyugtatta a kezét. Rosalind eltűnődött, vajon megpróbál-e előrántani egy rejtett fegyvert. – Utánanéztem magának a korábbi megkeresései óta. És feltűnően hasonlít Rosalind Langra.

Rosalindnak szeme se rebbent.

– Ezt bóknak veszem. Tudom, hogy ön bizonyára nem naprakész a sanghaji események terén, de Rosalind Langot már évek óta nem látták.

Ha valaki azt állította, hogy látta őt, az bizonyára kísértetet látott – egy csalóka álom emlékét, azét a látomásét, ami Sanghaj volt valaha. Rosalind Lang: Párizsban nőtt fel, mielőtt visszatért a városba, és a kabarék legjobb táncosnői közé emelkedett. Rosalind Lang: a lány, akinek a holléte jelenleg ismeretlen, vélhetően meghalt.

– Én is így hallottam – nyugtázta Kuznyecov, és ismét előrehajolt, hogy megvizsgálja a teáscsészéjét. Rosalind csodálkozott, hogy miért nem iszik a másikból, ha ennyire szomjas. Eltűnődött, hogy minek töltöttek egy másik csészével is.

Nos, erre tudta a választ.

Kuznyecov hirtelen felpillantott.

– Habár – folytatta –, a Fehér Virágok körében azt beszélik, hogy Rosalind Lang eltűnése Dimitrij Voronyin halálához kapcsolódik. – Rosalind kővé dermedt. Szíven ütötte a meglepetés, és apró sóhaj szakadt fel a torkán. Már késő volt úgy tenni, mintha nem kapták volna rajta, ezért hagyta, hogy elnyúljon a csend, s a harag életre keljen a csontjaiban.

Kuznyecov önelégült képpel felkapott egy miniatűr kanalat, és a teáscsésze széléhez koccintotta. Túl hangosnak tűnt a csilingelés a szobában, mint egy puskalövés vagy egy robbanás… Az a detonáció, amely négy évvel ezelőtt megrázta a várost, és amelyet Rosalind unokatestvére, Juliette okozott, aki az életét adta, hogy véget vessen Dimitrij rémuralmának.

Ha nincs Rosalind, Juliette Caj és Roma Montagov még mindig élnének. Ha nincs Rosalind árulása a Skarlát Banda ellen, Dimitrij soha nem kaparintott volna akkora hatalmat magához, és talán a Fehér Virágok sem bomlott volna fel. Talán a Skarlát Banda sem egyesült volna a Kuomintanggal, nem vált volna eggyé a nacionalisták politikai pártjával. Talán, talán, talán – ez a körkörös gondolkodás a korai órákig kísértette Rosalindot a végtelenbe nyúló éjszakákon, amikor haszontalanul rágódott mindazon, amit rosszul csinált, a döntései láncolatán, mely a jelenhez vezette.

– Maga mindent tud a Fehér Virágokról, nem igaz? – Véget ért a színjáték. Amikor Rosalind újra megszólalt, az igazi hangján beszélt, francia akcentussal, élesen. Kuznyecov grimaszolva letette a kanalat.

– Az a vicc, hogy a túlélő fehér virágoknak is vannak épen maradt kapcsolataik, akik figyelmeztetésekkel látnak el minket. És én már rég felkészültem, Lang kisasszony. – Kitárult a bal oldali ajtó. Előlépett egy másik fickó, nyugati öltönyben, jobb kezében egy közönséges tőrrel. Mielőtt Rosalind megmozdulhatott volna, a pasas már a háta mögött állt, erősen lefogta a vállát, és a torkának szegezte a tőrt. – Komolyan azt képzelte, hogy testőrök nélkül utazom? – kérdezte Kuznyecov. – Ki küldte hozzám?

– Már megmondtam – válaszolta Rosalind. Kipróbálta, hogy el tudja-e fordítani a nyakát. Nem volt rá esély. A penge már így is a bőrébe fúródott. – A Skarlát Banda.

– A Skarlát Banda és a Fehér Virágok közötti vérbosszú véget ért, Lang kisasszony. Miért küldenék ide?

– Hogy kiengeszteljem magukat. Talán nem tetszett az ajándékom?

Kuznyecov felállt. Összekulcsolta a kezét a háta mögött, a szája bosszúsan elvékonyodott.

– Adok magának egy utolsó esélyt. Melyik párt küldte?

Próbálta felmérni az országban jelenleg zajló polgárháború két oldalát. Kideríteni, vajon a nacionalisták listájára került-e, vagy a kommunisták árulják el.

– Úgyis meg fog ölni – felelte Rosalind. Érezte, ahogy egy vércsepp lecsurog a nyakán. Végigfutott a gallérján, majd beivódott a csipao szövetébe. – Minek vesztegetném az időmet a kérdéseire?

– Ám legyen. – Kuznyecov biccentett a testőrnek. Nem habozott, mielőtt oroszra váltott, és elvakkantotta az utasítást: – Akkor öld meg! Gyorsan, ha kérhetem.

Rosalind megkapaszkodott. Mély levegőt vett, érezte, ahogy a penge egy suttogással megáldja a bőrét.

A testőr elvágta a torkát.

Mindig a kezdeti sokk volt a legrosszabb – az első másodperc, amikor gondolkodni sem tud a fájdalomtól. Önkéntelenül a nyakához kapott, hogy a sebre szorítsa a kezét. Forró, vörös vér buggyant ki az ujjai közül, és végigfolyt a karján, ahonnan lecsöpögött a vonatfülke padlójára. Amikor lezuhant a székről, és térdre rogyott, egy pillanatra megingott, egy hang a fejében azt súgta, hogy már éppen elégszer átverte a halált, ezúttal nem fog felgyógyulni belőle.

Majd Rosalind lehajtotta a fejét. Érezte, hogy a vérzés csillapodik, és a bőre apránként újra összeforr, centiről centire. Eközben Kuznyecov várta, hogy összeessen, és üres szemmel bámulja a plafont.

Ehelyett Rosalind felemelte a fejét, és elhúzta a kezét.

A nyaka begyógyult, ugyan még vörös foltok szennyezték, de úgy nézett ki, mintha sosem vágták volna el.

Kuznyecov fojtott hangot hallatott. A testőr eközben elsuttogott valamit, érthetetlen szavakat, és a nő felé indult, ám amikor Rosalind kinyújtotta a kezét, meghunyászkodott; túlságosan megdöbbent ahhoz, hogy bármi mást tegyen.

– Gondolom, most már elárulhatom – mondta Rosalind kissé kifulladva. Letörölte a vért az álláról, és feltérdelt, majd felállt. – Nem hallott még rólam? A nacionalistáknak igazán javítaniuk kell a propagandán.

A kereskedő végre megvilágosodott. Rosalind látta a szemében, az elképedt arckifejezésén, hogy felfogta: egy természetellenes eseménynek a szemtanúja, és összekapcsolta a történetekkel, amelyek néhány évvel ezelőtt kezdtek terjedni.

– Fortuna asszony – suttogta a férfi.

– Ó. – Rosalind végre kihúzta magát, a tüdeje megtelt levegővel. – Téves az elnevezés. Csak egyszerűen Fortuna. Kapja el! – Könnyed mozdulattal felhúzta az egyik kesztyűjét, hogy megragadja a váza nyakát, és lesöpörje az asztalról. A testőr villámgyorsan elkapta a műtárgyat, amikor a nő odadobta neki, nyilván támadásra készült, a váza azonban csak puhán landolt a tenyerében, és belefészkelte magát, mint egy kis porcelánállat.

A Fortuna az elsuttogott pletykák szerint egy nacionalista ügynök fedőneve volt. Méghozzá nem akármilyen ügynöké: egy halhatatlan bérgyilkosé, akit többszöri próbálkozás ellenére sem tudtak kiiktatni, aki nem aludt, és nem öregedett, aki az éjszakában portyázott a célpontjai nyomában, és egy közönséges lány alakjában jelent meg. Attól függően, hogy mennyire színezték ki a történeteket, kifejezetten a túlélő fehér virágok számára jelentett fenyegetést, és egy érmével a kezében vadászott rájuk. Feldobta, s ha fej volt, azonnal megölte őket. Ha pedig írás, akkor esélyt kaptak a szabadulásra, de eddig még egyetlen célpontnak sem sikerült élve elmenekülnie előle.

– Rút bestia! – sziszegte Kuznyecov. Hátraugrott, hogy eltávolodjon tőle – vagy legalábbis ez volt a szándéka. Három lépést sem tudott megtenni, mielőtt hirtelen a földre zuhant. A testőre döbbenten állt, a vázával a kezében, földbe gyökerezett lábbal.

– Méreg, Kuznyecov úr – magyarázta Rosalind. – Ez nem is olyan rút halál, ugye?

A kereskedőnek rángatózni kezdtek a végtagjai. Az idegrendszere leállt – a karja elernyedt, lábából kiment az erő. A nő nem lelte örömét benne. Nem bosszúként tekintett rá. De hazugság lett volna azt állítani, hogy nem érzett elégtételt, valahányszor lecsapott – mintha ezzel hámozná le magáról a bűneit, egyik réteget a másik után, mígnem maradéktalanul megfizet a négy évvel azelőtti tetteiért.

– Maga… – Kuznyecov felhördült. – Nem nyúlt a… teához. Én… figyeltem.

– Nem a teát mérgeztem meg, Kuznyecov úr – válaszolta Rosalind. A testőrhöz fordult. – Hanem a vázát, amelyet csupasz kézzel fogtak meg.

A testőr váratlan hévvel elhajította a vázát, amely darabokra tört a baldachinos ágy mellett. Csakhogy túl késő volt; tovább tartotta a kezében, mint Kuznyecov. Az ajtó irányába vetette magát, talán hogy segítséget kérjen, talán hogy lemossa a kezéről a mérget, ám ő is elterült a padlón, mielőtt kijutott volna a fülkéből.

Rosalind szenvtelen arccal nézte az egészet. Sokszor csinált már ilyet. A pletykák igazak voltak: néha valóban hordott magával egy érmét, hogy ezzel is táplálja a nacionalisták propagandáját. De a méreg volt a kedvenc fegyvere, így nem számított, milyen messzire futnak. Mire a célpontjai azt hitték, hogy megmenekültek, már rég halálos csapást mért rájuk.

– Maga…

Rosalind odalépett a kereskedőhöz, és a zsebébe tette a kesztyűjét.

– Tegyen meg nekem egy szívességet – mondta fátyolos hangon. – Adja át üdvözletemet Dimitrij Voronyinnak, ha találkozik vele a pokolban!

Kuznyecov abbahagyta a zihálást, és nem mozdult többet. Meghalt. Rosalind teljesített egy újabb feladatot, a nacionalisták pedig egy lépéssel közelebb kerültek ahhoz, hogy a kommunisták helyett az imperialisták kezére kerüljön az ország. Pillanatokkal később a testőr is kilehelte a lelkét, és üres csend ereszkedett a fülkére.

Rosalind a pult melletti mosdókagylóhoz fordult, megnyitotta a csapot, amennyire csak lehetett, és lemosta a kezét. Ezután a nyakára is fröcskölt egy kis vizet, és megdörzsölte az ujjaival. A saját vére volt, mégis keserű undor vonta be a nyelvét, amikor meglátta a vörös cseppeket a mosdókagylóban, mintha egy másfajta mérget mosna le a bőréről, egy olyat, ami a szervei helyett a lelkét fertőzte meg.

„Jobb, ha nem is gondolsz rá – mondogatta az unokatestvére, még akkor, amikor Sanghajban vérbosszú dúlt a két rivális banda között, akkor, amikor Rosalind a Skarlát Banda örökösének jobbkeze volt, és végignézte, ahogy Juliette nap mint nap embereket mészárol le a családja nevében. – Emlékezz az arcukra! Emlékezz a kioltott életekre! De mi értelme tépelődni? Ami történt, megtörtént.”

Rosalind lassan kifújta a levegőt, elzárta a csapot, és hagyta, hogy a lefolyó elnyelje a rozsdaszínű örvényt. Az unokatestvére halála óta nem sokat változott a város hozzáállása a vérontáshoz. Leszámítva, hogy a gengsztereket politikusok váltották fel, akik úgy tettek, mintha a rendnek legalább a látszata létezne. De maga a változás is látszat volt csupán, a lényeg ugyanaz maradt.

Morajló hangok szűrődtek be a kinti folyosóról. Rosalind megdermedt, és végigpásztázta a környezetét. Bár nem hitte, hogy felelősségre vonhatják az itt elkövetett bűnökért, meg kellett szöknie, mielőtt élesben alkalma nyílna tesztelni ezt az elméletet. A Kuomintang magához ragadta az ország vezetését, az igazság fenntartásának állítva be a kormányzását. Az imázs érdekében a nacionalisták a farkasok elé vetnék, és megtagadnák ügynöki mivoltát, ha rajtakapnák, hogy holttesteket hagy maga után a városon kívül, hiába érkezett minden utasítása a saját titkos részlegüktől.

Rosalind felszegte az állát, az új, sima bőr megfeszült a torkán, ahogy megvizsgálta a fülke mennyezetét. Mielőtt felszállt, alaposan áttanulmányozta a vonat tervrajzait, és amikor megtalálta a vékony, alig látható zsineget, mely a lámpatest mellett függött, levette a mennyezet egyik paneljét, felfedve az alatta rejlő fém csapóajtót, amely közvetlenül a vonat tetejére vezetett, karbantartási célból.

Amint lenyitotta, a szél dübörögve tódult be a helyiségbe. Rosalind megvetette a lábát egy fiókon a közelben, és fürgén elhagyta a tetthelyet.

– El ne csússz! – motyogta magának, miközben kimászott a csapóajtón, és vacogva kimászott a fagyos éjszakába. – Csak el ne csússz! – Becsukta a csapóajtót. Egy pillanatra megtorpant, hogy összeszedje magát a száguldó vonat tetején. Picit megszédült, és biztos volt benne, hogy mindjárt leborul a tetőről, és lezuhan. Majd ugyanilyen gyorsan visszanyerte az egyensúlyát, és szilárdan megvetette a lábát. – Egy táncos, egy ügynök – suttogta Rosalind, ahogy elindult a vonaton, tekintetét a kocsi végére szegezve. Az összekötője már a kiképzés legelső napjain a fejébe verte ezt a mantrát, amikor panaszkodni mert, hogy nem tud elég gyorsan mozogni, sem úgy harcolni, mint a többi ügynök – egyik kifogás következett a másik után, hogy miért nem elég jó ahhoz, hogy kitanulja a szakmát. Valaha egy fényesen kivilágított színpadon töltötte az éjszakáit. A város káprázatos csillaggá tette őt, a táncosnőt, akit mindenkinek látnia kellett, és olyan gyorsan terjedt a híre, hogy nem bírta utolérni a valóság. Nem számított, hogy kicsoda Rosalind, sem az, hogy valójában csak egy csillogó ruhákba öltöztetett gyermek volt. Átverte a férfiakat, és olyan ragyogó mosollyal kápráztatta el őket, mintha őszintén rajongana értük, amíg elő nem vették a bukszájukat, azután továbbállt a következő asztalhoz, még mielőtt új dal csendült volna fel.

„Hadd settenkedjek a sötétség leple alatt, hogy megmérgezzem őket – erősködött, amikor először találkozott Tao Fenggel. Az egyetem kertjében álltak, ahol Tao Feng álruhában dolgozott – Rosalind inkább vonakodva, mert meleg volt, viszketett a bokája a fűben, és izzadt a hónalja. – Úgysem tudnak megölni. Mi szükségem lehet bármi másra?”

Válaszul Tao Feng orrba vágta.

„Jézusom!” – Rosalind érezte a csont roppanását. Érezte, ahogy ömleni kezd a vér az arcán, és a másik irányba is fröccsen belőle, a forró, fémes folyadék a torkába, a nyelvére csorgott. Ha bárki látta volna őket abban a pillanatban, botrány lett volna belőle. Szerencsére még korán volt, és üres volt a kert – az időpont és a hely ettől kezdve hónapokon át a kijelölt gyakorlóterepükké vált.

„Ezért – válaszolta a férfi. – Hogy fogod beadni a mérgedet, ha egy törött csontot próbálsz begyógyítani? A népünk nem azért találta fel a vusut,{2} hogy ne kelljen tanulnod semmit. Táncos voltál. Most pedig ügynök vagy. A tested már tudja, hogyan kell fordulni és elhajolni; neked csak meg kell határoznod az irányt és a szándékot.”

Amikor Tao Feng újabb ütést mért az arcára, Rosalind méltatlankodva lebukott. Törött orra már begyógyult a tőle megszokott gyorsasággal, az egója viszont megrendült. Az összekötője ökle csak a levegőt érte.

A férfi elmosolyodott. „Helyes. Így már jobb.”

A jelenben Rosalind gyorsabban mozgott a zúgó szél ellen, ahogy halkan mormolta a mantráját. Minden egyes lépéssel visszanyerte az önbizalmát. Tudta, hogy nem csúszhat el; tudta, hogy mit csinál. Senki sem kérte tőle, hogy bérgyilkos legyen. Senki sem kérte, hogy hagyja ott a burleszkklubot, és hagyja abba a táncot, de azután meghalt, és rút bestiaként tért vissza – Kuznyecov ékesszóló megfogalmazásával –, s szüksége volt egy életcélra, arra, hogy cselekvéssel töltse meg a napokat és az éjszakákat, nehogy egyhangúan összemosódjanak.

Vagy talán hazudott magának. Talán azért döntött a gyilkolás mellett, mert nem tudta, hogyan bizonyíthatná másképp az érdemességét. Rosalind Lang mindennél jobban vágyott a megváltásra, s ha ezzel megszerezhette, hát legyen.

Köhécselve ellegyezte a füstöt az arcából. A gőzmozdony hangosan pöfögött, végeláthatatlan porfelhőt kavart maga körül. A lábai előtt a sínek eltűntek a távoli horizont határán, mígnem már hunyorogva sem tudta kivenni az útjukat.

Ekkor és csak ekkor – a háborítatlan képet távoli mozgás zavarta meg.

Rosalind megtorpant, és kíváncsian előrehajolt. Nem volt biztos abban, hogy mit lát. Az éjszaka koromsötét volt, a hold csupán keskeny sarlóként bújt elő kecsesen a felhők mögül. Ám a sínek mentén sorakozó elektromos lámpák kifogástalanul tették a dolgukat, és megvilágították azt a két alakot, akik elszaladtak a sínektől, és belevetették magukat a mező magas füvébe.

A vonat húsz, talán harminc másodpercre volt attól a ponttól, ahol azok az alakok ólálkodtak. Amikor Rosalind a vasúti kocsi végéhez lépett, hunyorgott, hogy élesebben lásson, s biztos volt abban, hogy csak képzelődött.

Ezért nem vette észre, hogy a dinamit szétrobbantotta a síneket, amíg bele nem hasított a hang az éjszakába, és az arcába nem csapott a tűzgolyó hője.

2

Rosalind felhördült, és a vonat tetejébe kapaszkodott, nehogy elveszítse az egyensúlyát. Arra is gondolt, hogy egy kiáltással figyelmezteti a vonat utasait, de odabent senki sem hallotta volna meg; és nem is tehettek volna semmit, miközben ilyen sebességgel száguldottak előre, egyenesen a robbanás helyszíne felé.

A síneken azonban gyorsan elhaltak a lángok. Ahogy a vonat egyre közeledett, Rosalind erősen kapaszkodott, készült a kisiklásra, ám ekkor a mozdony odaért a kihunyó lángokhoz, és simán továbbhajtott fölöttük. A lány hátranézett, hunyorgott az arcába csapó szélben. A vonat másodpercek alatt átrobogott a detonáció helyszíne fölött, a dinamit túl gyenge volt ahhoz, hogy jelentős kárt tegyen a sínekben.

– Ez meg mi volt? – kérdezte az éjszakától.

Kik lehettek azok az alakok, akik elrohantak a mezőre? Vajon az volt a szándékuk, hogy ártsanak a vonatnak?

Az éjszaka azonban nem válaszolt. A vonatfüstben Rosalind elfojtott egy újabb köhintést, és felrázta magát a kábulatból, majd lecsúszott a vonat oldalán, és letette a lábát a két kocsi közötti fémrácsra. Miután félresöpörte összekócolódott haját az arcából, kinyitotta az ajtót, és már bent is volt a vonat belsejében, visszajutott a másodosztály melegébe.

Odabent nagy volt a nyüzsgés. Noha három egyenruhás felszolgáló társaságában lépett be a kocsiba, azok rá sem hederítettek. Az egyik fiú tálcát nyomott egy másik kezébe, elhadart néhány utasítást, majd besietett egy fülkébe. Miután távozott, ismét kinyílt az ajtó Rosalind háta mögött, és újabb öt felszolgáló lépett be rajta.

Az egyikük Rosalindra sandított, ahogy elsietett mellette. Habár a szemkontaktus csak a pillanat törtrészéig tartott, a lány mégis libabőrös lett tőle, a válla befeszült a rossz előérzettől. Miután a felszolgáló elvett egy terítőt a polcról, sarkon fordult, otthagyta a személyzet többi tagját, és előresietett a kocsiban.

Rosalind elindult a nyomában. Úgyis a vonat eleje felé tartott, bár még nem döntötte el, hogy leszálljon-e a következő megállóban – Senjangban –, vagy továbbutazzon Sanghaj felé. Úgy vélte, ez attól függ, milyen gyorsan találják meg a holttesteket. Már ha megtalálják őket egyáltalán. Ha szerencséje lesz, háborítatlanul maradnak, amíg meg nem érkezik a vonat a végállomásra, ahol előbb-utóbb ki fogják takarítani a fülkéket.

Rosalind grimaszolva benyúlt az ingujjába, ahová a vonatjegyét dugta. Az állt rajta: JANIE MEAD. Az álneve, mely köztudottan skarlát név volt. A hamis személyazonosságot úgy a legkönnyebb fenntartani, ha a lehető legközelebb áll az igazsághoz. Akkor nehezebb belezavarodni a részletekbe, elfelejteni egy olyan múltat, amely szinte párhuzamban áll a sajátjával. A kitalált sztori szerint Janie Mead egy néhai skarlát lánya, aki vonakodó nacionalista üzlettárssá lépett elő. Ha valaki mélyebbre ásna, hogy kik voltak a szülei – hogy milyen hivatalos kínai név társult az angol névhez, amelyet az Amerikában töltött állítólagos tanulóévei alatt vett fel –, összeomlana az egész.

Elment mellette egy kalauz. Újabb sanda pillantás következett, ezúttal egy másodperccel hosszabbra nyúlt a kelleténél. Csak nem hagyott magán egy vérfoltot? Pedig úgy gondolta, alaposan megtisztította a nyakát, és teljesen normálisan viselkedik.

Rosalind szorosan a tenyerébe gyűrte a jegyét, majd átlépett egy másik kocsiba, amelynek az ablakaiból látszott, hogy lassul körülöttük a táj. Közeledtek az állomáshoz, a zöld mezőket alacsony épületek és elektromos fények váltották fel. A beszélgetés moraja egyre jobban felerősödött, ő időnként el-elkapott egy-egy mondatfoszlányt az ülésekről.

Felállt a szőr a hátán. Látszólag minden rendben volt, csupán a többi utas igyekezett leszedni a poggyászokat, és tolakodott a kijáratok előtt, mielőtt megállt volna a vonat – de Rosalind már évek óta bérgyilkosként dolgozott, megtanulta, hogy mindenekelőtt az érzékeire hagyatkozzon, és csak azután hagyja, hogy az elméje is felzárkózzon. Résen kellett lennie.

Két utaskísérő sietett el mellette, összegöngyölt takarókkal a karjukban, amelyeket a leszálló utasoktól vettek vissza. Rosalind óvatosan félrehúzódott, hogy elengedje a két nőt, válla a falhoz préselődött. Majdnem lelökött egy naptárt a kampóról, de mielőtt az kilengett volna, hogy a padlószőnyegen landoljon, Rosalind elkapta, és megigazította, az ujja a lenyitott oldalt súrolta: szeptember 18.

Közben visszatértek az utaskísérők, ezúttal üres kézzel, hogy összeszedjék a többi takarót. Valaki helytelenítően csettintett a nyelvével, de mindketten figyelmen kívül hagyták Rosalindot – szerencsére.

– Megállunk Fengtienben? – kérdezte az egyikük.

– Miért használod a japán nevet? Még nem szállták meg… nem kell úgy emlegetnünk.

Rosalind továbbment, a kezét végighúzta a falak hosszában futó, faragott fagerendákon. Fengtien. Majdnem két évtizede változtatták Senjangra, miután a kínaiak visszaszerezték az irányítást a terület felett, de amikor a tanáraival tanulmányozta a régiót, az ismerősebb angol nevet használták: Mukden.

A következő kocsi jóval zsúfoltabb volt. Rosalind a középső folyosóra merészkedett, és utat tört magának az utasok között. Itt, a tömeg sűrűjében könnyen elkapta a beszélgetésfoszlányokat, és kényelmesen meghallgatta, ami csak elért a fülébe.

– Ott vagyunk már?

– …csin-aj tö,{3} gyertek ide, mielőtt mama elveszít szem elől.

– Azt hinné az ember, hogy tűz ütött ki ebben a nagy tolakodásban…

– Nem láttad valahol a cipőmet?

– …a Skarlát Banda tagja. Talán biztonságosabb lenne átadni a nőt a japánoknak, amíg ki nem engeszteli őket egy feljebbvaló.

Rosalind lassított. Nem mutatta ki a meglepetését, de nem tudta megállni, hogy meg ne torpanjon, hátha csak félrehallotta. Ó. Hát erről van szó. Tudta, hogy valami nem stimmel, még sosem vezették félre a kiképzése során belevert ösztönök. A munkája során olykor beazonosította a célpontot, mielőtt felismerte volna; máskor pedig megérezte, ha ő maga vált célponttá, mielőtt a tudat elérte volna az elméjét.

Átadni a japánoknak? – gondolta felindultan. Minek? Nyilván nem az orosz kereskedő meggyilkolásáért. Eleve nem is volt rendőr a vonaton, de ha lett volna, akkor sem dolgoznának elég gyorsan ahhoz, hogy máris egy külső szervezeti egységnek feleljenek, arról nem is beszélve, hogy miért kevernék bele a japánokat.

Végignézett az üléseken. Nem jött rá, merről jöhetett a hang. A legtöbb arc a közelében teljesen hétköznapinak tűnt. Átlagos civilek, egyszerű ingben és puha szövetcipőben, ami arról árulkodott, hogy hazafelé tartanak a falujukba, nem egy nagyvárosba.

Történhetett valami, ami nagyobb dolog volt Rosalindnál. Cseppet sem tetszett ez neki.

Amikor a vonat megállt Senjangban, Rosalind elvegyült az utasok között, hogy leszálljon. Amint lelépett a kocsiról, elhajította a jegyét, olyan könnyedén ejtette a peronra a keményre gyűrt golyót, mint egy kútba dobott érmét. Minden irányból zajok ostromolták a hallását. A vonat belevisított az éjszakába, forró gőzt fújt a sínekre, amitől Rosalind háta leizzadt. Még azután is, hogy átfurakodott a vonatperonon kavargó tömegen, és belépett az állomásra, az izzadság selymes fénnyel vonta be a bőrét.

Végigpásztázta az állomást. A peronon a vonatokat hirdető tábla sebes egymásutánban kattogott, ahogy az érkező és induló járatok adataira váltott. Sanghaj népszerű úti célnak számított, de a legközelebbi vonat indulása csak egy óra múlva volt esedékes. Ha addig a váróteremben lézeng, azzal szinte tálcán kínálja fel magát.

A főbejáratot eközben rendőrök egész sora őrizte, akik minden egyes civilt megállítottak, aki áthaladt az ajtón, hogy ellenőrizzék a jegyét.

Rosalind lassan kihúzta a nyakláncát a csipao alól, és megacélozva magát, egyenletesen haladt előre a kijárat felé. Ha sikerül átjutnia, előbb keres egy biztonságos búvóhelyet Senjangban, és majd reggel felkerekedik, hogy visszatérjen Sanghajba, a lehető legkevesebb feltűnést keltve. Ha nem sikerül…

A szájába vette a nyaklánc egyik gyöngyét, majd kioldotta az apró kapcsot, és lehúzta a gyöngyöt a zsinegről. Nem volt ideje átöltözni. Talán könnyebben elvegyülhetne, ha hozott volna magával valami mást, de jelenleg ő volt a legjobban öltözött utas ezen az állomáson, látványosan nagyvárosi jövevény. Nem kell hozzá jegy, hogy kiszúrják.

Amint az egyik rendőr észlelte a közeledését, oldalba bökte a társát, aki másfajta kitűzőt viselt a hajtókáján.

– A jegye? – követelte a kitűzős férfi.

Rosalind hanyagul vállat vont.

– Elhagytam valahol. Gondolom, ahhoz nem kell jegy, hogy elmehessek, ugye?

A másik pasas odahajolt, hogy a fülébe súgjon valamit. Túl halkan beszélt ahhoz, hogy Rosalind az „utaslistán” kívül bármi mást ki tudjon venni belőle, de ez önmagában is elegendő információ volt.

– Janie Mead, ugye? – tudakolta a fickó, amikor ismét hozzá fordult. – Velünk kell jönnie. Azzal gyanúsítjuk, hogy a Skarlát Bandával együttműködve részt vett egy nagyszabású károkozásra irányuló összeesküvésben.

Rosalind csak pislogott. Megforgatta a gyöngyöt a szájában, az egyik oldalról a másikra görgette a nyelvével. Tehát ennek az egésznek semmi köze nincs a Fortunaként végzett munkájához. A Skarlát Bandát akarják bűnbaknak beállítani. Ez is csak egy újabb eset volt az országszerte zajló események hosszú sorában, amelyekben a városi gengsztereket okolták a különféle incidensekért, mert a külföldi imperialisták folyton őket hibáztatták az akadozó infrastruktúráért és a lázongó tömegekért. A városi gengszterek vitték el a balhét, amikor a hatalmon lévő haduraknak kellett valaki, akire ujjal mutogathatnak, mielőtt az imperialisták kijelenthették volna, hogy a kínaiak képtelenek irányítani a saját népüket, ezért inkább idegen kormányokat telepítenek az országba.

Biztonságosabb lenne átadni a nőt a japánoknak, amíg ki nem engeszteli őket egy feljebbvaló.

Erre magától is rájöhetett volna. Ezen a ponton ez már rutinszerű volt: történik valami a városban, és az ott állomásozó opportunista külföldiek erre hivatkozva veszik el a földet a kínaiaktól.

Az egyetlen megoldás az, ha gyorsan megoldják a problémát, még mielőtt az imperialisták közbe tudnának avatkozni, bevonulni a fegyvereikkel és a tankjaikkal. A helyi kínai hatóságok szemében „Janie Mead” épp a megfelelő időben volt a megfelelő helyen.

Felemelte a kezét, összeszorította a csuklóit, készen arra, hogy megbilincseljék.

– Oké.

A férfiak döbbenten néztek rá. Talán nem számítottak arra, hogy ilyen könnyű dolguk lesz.

– Megértette a vádat?

– Arról a gyenge robbanásról van szó, nem igaz? – kínálta fel Rosalind. – Nem számít, hogy mégis, hogyan csináltam ezt a vonat belsejéből, de értem én, hogy könnyebb az utaslistán keresgélni, mint odakint, a mezőkön vadászni.

Vagy nem fogták fel, hogy gúnyolódik, vagy elengedték a fülük mellett. A puszta tény, hogy tudomása van a robbanásról, számukra elegendő bizonyíték volt. Valamelyik rendőr a csuklójára pattintotta a hideg bilincset, és a kijárat felé lökte. Egyikük megragadta az egyik karját, a másik pedig a másikat. A társaik szorosan követték őket, elővigyázatosságból körbezárták a lányt.

Rosalind megint elgörgette a nyelve alatt a gyöngyöt. Megforgatta a szájában. Mi lesz már? – gondolta.

Habár ebben az órában gyérebb volt a forgalom, még mindig rengeteg civil igyekezett a dolgára a pályaudvaron, egyesek leplezni próbálták a kíváncsiságukat, mások a nyakukat nyújtogatták, hogy meglessék, vajon kit tartóztatnak le a rendőrök. Rosalind eltűnődött, hogy felismerik-e, hogy látta-e valamelyikük őt a sanghaji újságokban, és eszébe jutott, amikor egy évvel a forradalom után illusztrációkat tettek közzé róla, amikor azon spekuláltak, hogy Rosalind Lang talán meghalt.

– Erre.

Az állomás előtti téren csak egyetlen utcai lámpa égett egy szökőkút mellett. Azon túl, az utca túloldalán, egy sikátor rejtekében autó parkolt.

A rendőrök az autó felé indultak. Rosalind engedelmesen haladt velük. Türelmesen lépkedett köztük – amíg oda nem értek a rendőrautóhoz, és a fényes fekete jármű az ablakain lévő rácsokkal szinte karnyújtásnyira volt tőle.

Ekkor – Végre valahára! – elolvadt a szájában lévő gyöngy külső rétege. A folyadék olyan váratlanul áradt szét a szájában, hogy Rosalind majdnem köhögőrohamot kapott, minden önuralmára szüksége volt, hogy uralkodjon magán, miközben a borsos íz szétterült a nyelvén. Kicsúszott egy hang a torkán. A balján álló rendőr felé fordult.

– Semmi trükk! – förmedt rá bosszúsan. – Hsziao ku-niang,{4} szerencséd, ha…

Rosalind az arcába köpte a folyadékot. A férfi döbbent kiáltással hátrahőkölt, elengedte a karját, és égő szeméhez kapott. Mielőtt a jobbján álló kollégája felfoghatta volna, mi történik, a lány már át is vetette a fején a kezét, és a nyakára szorította a bilincs láncát. A rendőr riadtan felüvöltött, ám ekkor Rosalind elég erősen megrántotta ahhoz, hogy egy reccsenéssel elhallgattassa az áldozatát. A térde a pasas hátába fúródott. Elengedte a nyakát.

A többi rendőr nekirugaszkodott, hogy elzárják előle az utat, de túl lassan reagáltak. Rosalind elinalt, szélsebesen rohant az úton.

Egy táncosnő, egy ügynök. A színpad minden négyzetcentiméterét, fegyvertárának minden eszközét felhasználta volna. A gyöngy az egyik saját kis trükkös találmánya volt, ugyanazzal az anyaggal vonta be, amit a gyógyszertárak használtak a tablettáikhoz. A benne lévő folyadék teljesen ártalmatlan volt, ha véletlenül lenyelte volna, de akinek a szemébe került, azt egy egész napra megvakította.

Hátrapillantott, a lemaradó rendőrökre. Az út mentén lakóházak sorakoztak, a roskadozó lépcsők és betört üvegablakok elmosódtak mellette. Ahogy Rosalind közeledett a sarokhoz, felpattant, és ráakasztotta a bilincsek közötti láncot az egyik házfalra erősített lámpatestre. Puszta kézzel nem tudta volna elég erősen megragadni, de a lánc szinte tökéletes volt, így kiválóan alkalmasnak bizonyult arra, hogy a lábával elrugaszkodjon egy ablakpárkányról, majd felhúzza magát egy erkélyre, miközben a béklyói zörögve nekicsapódtak a korlátnak. Egy elfojtott kiáltással átfordult a korláton, és elterült a padlócsempén. A váratlan földet érés kiütötte a levegőt a tüdejéből. Alatta a rendőrök már a felfelé vezető utat keresték.

– Nem vagyok elég jó formában ehhez – zihálta Rosalind. Az oldalára gurult, majd feltápászkodott, és kinyitotta az erkélyajtót. Egy sötét, üres étterembe lépett be, és fújtatva átnavigált az asztalok útvesztőjén. A jelek szerint a rendőrök még nem érték utol, amikor kilépett az étteremből, és végigfutott az épület második emeleti közlekedőjén, de tudta, hogy ide tartanak, átkutatni az éttermet, mert látták, amikor felmászott, és körbezárták az épület földszintjét, az egyetlen kivezető utat. Nagyon kevés menekülőút volt kifelé, és nagyon kevés búvóhely, ahol meghúzhatná magát.

– Zárjátok le a második emeletet! Gyorsan!

A hangjuk beszűrődött a belső udvarra. Rosalind felmérte a környezetét, és megakadt a tekintete egy ajtón, amely keskenyebb volt, mint a többi boltbejárat és a lakófolyosók. Egy mosdó.

Ahogy a dübörgő lépések egyre közelebb értek a lépcső felől, Rosalind besiklott az ajtón, és mozdulatlanná dermedt a túloldalán. Valaki alaposan kitakaríthatta az alacsony vécéket, mert a szűk helyiségben csupán klórszag terjengett. A lány felmérte a szélességet. Ismét megvizsgálta az ajtó zsanérjait, és látta, hogy befelé nyílik.

Szorosan odapréselte a testét a sarokba, és visszatartotta a lélegzetét, elszámolt egyig, kettőig, háromig…

Az ajtó bevágódott, majd visszacsapódott a zsanérokon, mielőtt egy hajszállal az orra előtt megállt. Mivel a rendőr üresnek találta a vécét, továbbindult, és odaszólt a többieknek.

– Itt semmi!

Rosalind lassan kiengedte a lélegzetét. A vécé ajtaja nyikorogva becsukódott magától, és halk kattanással bezárult, miközben a rendőrök szétszéledtek, hogy átkutassák a lakásokat. A lány nem mozdult. Még viszkető orrát sem vakarta meg, amíg mozgást hallott.

– Hová tűnt ez a lány?

– Ezek az ügynökök trükkösek. Keressétek tovább!

– Ügynök? Hát nem egy sanghaji skarlát?

– Biztos kommunista is. Te is tudod, milyen az a város.

Rosalind kis híján felhorkant. Még hogy ő kommunista! A húga, Celia valóban az volt. Rosalinddal ellentétben Celia egy nap könnyedén elhagyta a Skarlát-házat, és elnyelte a föld. Amíg egy háztartásban éltek, Kathleen Langként ismerték – a harmadik ikertestvérük nevén, miután a valódi Kathleen meghalt Párizsban –, és Sanghajba visszatérve olyan személyazonosságot vett fel, amely biztonságot nyújtott neki, hogy megélhesse az igazi énjét. Születésekor fiúnak ítélték, s bár az apjuk nem hagyta, hogy nyíltan Celiaként éljen, azt mégis megengedte, hogy a biztonság kedvéért átvegye Kathleen helyét, és ismerős arcként jöjjön vissza a városba. Amikor a forradalom végigsöpört Sanghajon, amikor megváltoztak a hatalmi viszonyok és hűségek, és egykor befolyásos családjuk kezdett felbomlani, Celia azon a néven lépett be a kommunista körökbe, amit ő választott magának, ahelyett, hogy visszatért volna a Kathleen névhez. Ha akarta, úgy tehetett, mintha soha nem is lett volna a Skarlát Banda tagja; elvégre a skarlátokat egyedül a koraérett örökösük, Juliette érdekelte, Rosalindot és Kathleent pedig a két kedves unokatestvéreként ismerték.

Míg Celia csak néhány válogatott személynek mesélt a szervezetben a Skarlát Bandában töltött múltjáról, addig Rosalindot minden pillanatban úgy figyelték a nacionalisták, mint egy robbanásra kész skarlát bombát. Végül is nem véletlenül küldték éppen őt a fehér virágok után. A nacionalistákkal egyetértettek abban, hogy miért dolgozik nekik.

Rosalind az ajtóra tapasztotta a fülét, és a rendőrök kutakodását hallgatta. Az egymásnak vakkantott ingerült utasítások egyre halkultak, bosszúsan morgolódtak, amiért kicsúszott a markukból. Miután végképp elenyészett a hangjuk, ahogy továbbálltak egy másik utcába, Rosalind kimerészkedett a vécé sarkából, felemelte megbilincselt csuklóit, és az egyik ujjával résnyire kilökte az ajtót.

Az épület környéke elcsendesedett. A lány felsóhajtott, feszült vállait végre ellazította. Amikor teljesen kinyitotta az ajtót, mozdulatlan jelenet tárult a szeme elé.

A fülébe csengett Tao Feng elismerése, a férfi zengő hangján, ahogy kedélyesen hátba veregette. Rosalindnak még több méreg volt a csipaójába dugva, különféle porokat rejtett a derekára vészhelyzet esetére, a cipősarkában pedig méreggel bevont pengék lapultak. Ám egyikre sem volt szükség.

– Úgy tettem, ahogy mindig mondtad – mormolta. – Ha nem kell harcolni, fuss! Soha ne csapj le szemből, ha hátba is támadhatod az ellenfeledet!

Rosalind már a legelső küldetését elbukta. A kés megremegett a kezében; a penge kirepült a markából. Fölé tornyosult a célpontja – másodpercek választották el attól, hogy az arcába taposson egy csizma, próbára téve a gyógyulása határait.

Kivéve, hogy Tao Feng tudta, felügyelnie kell őt. Szorosan a nyomában volt, és közbelépett, kifújt egy mérgezett nyilat, mielőtt a célpont megfordulhatott volna, aki úgy terült el, mint egy zsák krumpli. Rosalindnak meg sem fordult a fejében, hogy köszönetet mondjon érte. Amíg levegőért kapkodott és remegett az adrenalintól, az egyetlen, amit ki bírt nyögni, amikor Tao Feng odalépett hozzá, egy kérés volt: „Taníts engem!”

Rosalind most a csuklóját körbezáró bilincsek erejét tesztelte. Nem hagyott időt magának, hogy meghátráljon: felhúzta a térdét, és belerúgott a láncba. A bilincs lecsúszott, igaz, a lány lehántott húsával együtt. Lenyúzott bőre nyomán éles fájdalom hasított belé, ahogy a cafatok a padlóra hulltak a fémbilincsekkel együtt, de tudta, hogy az érzés elmúlik. Csak sikítania nem szabad. Olyan erővel harapott belülről az arcába, amilyennel bírt, hogy csendre kényszerítse magát.

Apró vércseppek csepegtek a padlóra, beszivárogtak a résekbe, és bemocskolták, amit az útjukban találtak. Kevesebb mint egy perc alatt azonban a bőre égővörösből rózsaszínűvé változott, majd rózsaszínről barnásra csitult.

Attól az első küldetéstől kezdve mindig mérget akart használni. Azzal nem lehetett szembeszegülni. Ha voltak még hozzá hasonlók odakint, a penge a torkukon, a golyó a testükben mit sem ártott nekik, a méreg viszont őket is ugyanúgy elrohasztaná belülről. Az ő sejtjeit úgy alakították át, hogy bármilyen sebet összeforrasszanak; nem pedig úgy, hogy felvegyék a harcot egy egész rendszer összeomlásával. Az egyetlen olyan fegyverrel dolgozott, amely megölhette, ezzel emlékeztette magát arra, hogy korántsem halhatatlan, hiába állítanak mást a nacionalisták.

A maga különös módján ezt megnyugtatónak találta.

Rosalind kijött a vécéből, és elindult lefelé a lépcsőn, kényelmes sétatempóban lépett ki az utcára. Nem akart gyanút kelteni, hátha meglátják, és sikerült visszatérnie a vasútállomásra ugyanazon a sikátoron, amelyen idejött. A fekete autó időközben eltűnt. Akárcsak annak a rendőrnek a holtteste, akinek kitörte a nyakát, amikor elmenekült.

– A te hibád – rebegte a lány. – A te hibád, hogy felvetted velem a harcot. Békén is hagyhattál volna.

Sarkon fordult, és átkelt az úton. A szökőkutat elzárták, hogy éjszaka spóroljanak az energiával. Rosalind végighúzta az ujját a peremén, ahogy elhaladt mellette, rátapadt a por – letörölte, amikor ismét belépett a vasútállomásra. A cipője sarka kopogott a padlón. Ha felismerte is valaki benne ugyanazt a lányt, akit alig fél órája hurcoltak el innen, nem mutatta ki. A pénztárosnő rá sem nézett, amikor Rosalind odahajolt hozzá, egyik kezét a pultra téve, a másikkal pedig lesimítva a haját:

– Jó napot! – A hangja mézesmázos volt. Selymes. Teljesen ártatlan. – Kérek egy jegyet a következő, Sanghajba tartó vonatra.

{1} Hagyományos stílusú kínai női viselet, ruha. – A szerk.

{2} A kínai harcművészetek összefoglaló neve. – A szerk.

{3} Kedvesem (kínai).

{4} Kislány (kínai).