Fedélterv

Hegyi Péter

Copyright © Huszti Gergely, 2019

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-108-8

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Lányaimnak

ELŐSZÓ

224. NŐVÉR

Amint hallom az első harangütést, óvatosan kicsúszom a pokróc alól. Csupasz lábbal kitapogatom az emeletes ágy létrájának legmagasabb fokát, és ügyelve, nehogy zajt csapjak és felébresszem nővéreimet, lesurranok rajta. A rózsaujjú hajnal még nem törte át az éj leplét, így a cellánk apró ablakán beszűrődő holdvilágnál kapom magamra a rendruhát. Derekam köré csavarom és megkötöm a durva vászonból varrt alsó öltözéket, fejemen áthúzva bebújok a bokáig érő tunikába, majd eligazgatom vállamon a vastag köpenyt, mit a szüret beköszönte óta viselünk a hideg ellen. Határozott mozdulattal összefogom szénaboglyaként meredező hajam, és reáhúzom a fekete fityulát, majd alátűröm a rakoncátlanabb veres fürtöket. Amióta az eszemet tudom, e mozdulatokkal kezdem a napi szolgálatot. A mai azonban kivételes lesz az egymást majmoló napok hosszú sorában – az én személyes ünnepem. Vacogó lábaimra facipőt húzok, és a reteszt félretolva résnyire nyitom cellánk súlyos ajtaját. Mintha a jeges szél egész éjjel az ajtónk előtt strázsált volna, úgy zúdul be az arasznyi résen. Mocorgást hallok az ágyak felől; sietve a másolótábla alatti polchoz lépek, és kitapogatom kelengyémet. A 224-es szám már alig olvasható rajta, hamarosan újra kell hímeznem, vastagabb fonallal. Hónom alá fogom a zsákot, és nesztelenül kilépek a cellából.

Nyáridőben facipőim kopogása még a siket imaszolgát is felverné, de az eső az elmúlt hetekben oly nagyon feláztatta a földet, hogy rendházunk léket kapott hajóként süllyed bele a sárba. Cuppogós léptekkel sietek el a zarándokok vendégháza és az ispotály előtt, majd a kerengő oszlopcsarnokánál hátamat a falhoz lapítva várok, mint zsákmányára leső erdei vad. Tizenhat tél alatt megtanultam, hogyan kell csendbe burkolódzni. Nővéreim kilencedik évüket betöltve csatlakoztak a szürkegémekhez; nagy tisztesség egy világi családnak, ha leányukat befogadja a rend. Nekem azonban nem volt ezt megelőző világi életem. Úgy mondják, árvaként kerültem a rendhez, a diakonissza nevelt pólyás koromtól, mondhatom, hogy a sors kegyeltje vagyok. Hány éjen át hallgattam újdonsült nővéreim szívszorító sírását, fájdalmas nyöszörgésüket elhagyott szüleik után. Anyuka, anyuka, hol vagy?, mind ezt zsolozsmázta. Olykor hajnalig ültem ágyuk mellett halkan dúdolva fülükbe, míg a fáradtságtól el nem csöndesültek. Anyuka, apuka – számomra idegenül csengő szavak. Nem ismerem a feltétlen szeretet hiányát, mert a feltétlen szeretetet sem ismerem. A diakonissza szigorú, de igazságos anyám, és Rufhus mester szótlan, de végtelenül elfogadó apám. A szürkegémek a családom, és szívem parancsa a szolgálat, mert nem tudok ennél nemesebb feladatot. Mire való a világi család, ha csak fájdalommal jár? Kilépek az oszlopok takarásából, és átvágok a kerengőt a sekrestyétől elválasztó téren. A csillagok jó szövetségeseim: egy setét felleget húznak magukra takarónak, így, még ha állana is valaki a harangtoronyban, nem venné észre a sártengerként hullámzó udvaron átsuhanó árnyat.

Miközben szinte vakon keresem a lépőköveket, s a kelengyét a szívemhez szorítom, szeretném, ha Rufhus mester méltónak találná ajándékomat. A nyári piac óta dolgozom ezen a kesztyűn, minden pihenőidőmet arra fordítottam, hogy tudásom legjavát adva olyan csipkekesztyűt hímezzek a mesternek, ami kihangsúlyozza kecses, hószín ujjait, és miben végtelen időkig örömét leli. Egy régi fóliánsban pedig oly fenséges díszítőmintára leltem, mi egyedivé varázsolja e ruhaneműt, és noha nem jelölhetjük meg ajándékainkat, én mégis szeretném tudatni vele, hogy én készítettem. Mielőtt azonban befejezem a díszítést, kénytelen vagyok kezére próbálni, még ha tiltott is soron kívül meglátogatni a mestert. Két hetem van a szüreti Éberünnepig, igyekeznem kell tehát, nehogy az ünnep legszentebb pillanatát csúfítsa el, hogy szűkre, vagy, ami ennél is rosszabb, túl bőre sikerült ajándékom.

Elérek a kertész házáig, gyertya pislákol az ablakban, megtorpanok. Hallgatózom, lassú ütemű tompa hortyogást hoz felém a szél – az öreg kertész gyakran ad találkát a pince ecetes borának. Megszaporázom lépteimet; még az ostyasütő mellett kell elhaladnom, utána az imahely jótékony takarásában alig húsz nagyobbacska lépéssel eljutok a sekrestyéig. Váratlanul az ég lerúgja magáról sötét takaróját, és míg a sárga holdfény beteríti a rendkörletet, a hátam mögül krákogást hallok. Moccanatlanra dermedek, nem visz reá a lélek, hogy megforduljak. Épp az árnyékszékre igyekszem, gyakorlom némán előre betanult mondókámat, mikor a torokköszörülés megismétlődik, és, hosszú idő óta először, mosolyra húzódik a szám. Hiszen ez csak a baromfiudvar koránkelő ifjú kakasa, kinek rekedtes megszólalása még a rendkórus legsilányabb hangú nővérein is túltesz. Nekilódulok, és kisvártatva az imahely duplaszárnyú kapujának takarásában állok. Azt beszélik a városiak, szegénységünk árulkodó jele, hogy a rendnek nem futja aranyozott míves faragványokra, mikben a mesterek jócselekedeteit megörökíthetnénk. Bezzeg a Pullo Gargas-iak azzal kérkednek piac idején, hogy művészetük vetekszik az aranykor legjobbjainak alkotásaival. Felőlem az árnyékszéket is bearanyozhatnák, attól még cserzővargák maradnak, és az északkeleti szél oly orrfacsaró bűzt hoz felőlük, mihez foghatót legutóbb akkor éreztem, mikor egy ápolásunkra szoruló kereskedő lába elüszkösödött. Imahelyünk dísztelen, de lelkünk annál gazdagabb, ahogy azt a diakonissza olykor intőleg megjegyzi.

Tunikám szárát félkézzel megemelve óvom a pocsolyáktól, mialatt körbejárom az imahelyet, és belépek a jobbkézről nyíló oldalhajó ajtaján. Az ópiummal és ánizzsal átitatott füstölők bódító szaga egy pillanatra megszédít. Az írószoba üres, belépek hát, és megmarkolom a gyertyakoppantót. Hideg és nyirkos, akár a jég. Ezek szerint az imaszolga is aluszik. Ó, a rettegett alvás, korunk járványa! Városomban nem tudok oly halandóról, ki ne esne áldozatául éjjelente. Egyedül az én szememre nem jön az álom, de e vétkem nem tudódhat ki soha. Megállok, és lesütött szemmel elmormolok egy rövid imát a leli üdvömért. Szent mesterek, ne haragudjatok meg bűnös szolgátokra hitvány cselekedetéért, még akkor se, ha önös érdekből cselekszik, mert életét nektek ajánlotta, és amit tesz, végül a ti dicsőségeteket hirdeti majd, amíg világ a világ, sikurat omipotrae dithasum.

Odalépek az oldaloltár falikútjához, és a kőkád pereme alatt körbejáratva kezem, kitapogatom a kulcsot. Valóban itt van rejtekhelye, ahogy kifigyeltem. Szürkegémnek szigorúan tilos belépni a sekrestyébe, csupán Éberünnep idején szabad, akkor is csak a főcsipkéző nővéreknek. Leszegett fejjel szaladok a sekrestyéig, kopogó lépteim visszhangja úgy kísér, akárha rossz lelkiismeretem lihegne nyomomban. Ekkor ér az első meglepetés. A vasrács ajtaja kitárva, noha a kulcsot izzadó tenyeremben szorítom. Ki lehet odalent? Sarkon fordulok, és sietve visszaindulok. Ismét megállok. Nem. Még egy ilyen alkalmam nem adatik, hisz ez a legsötétebb éjjele az évnek, és hamarosan Rufhus mester is az ünnepi előkészületek szereplője lesz, ajándékainkat pedig át kell adnunk a diakonisszának. Ismét a sekrestye felé veszem az utam, és teljes figyelmemet a hangoknak szentelem. Még az egérneszezést is meghallanám, de a szél zúgásán kívül semmi nem üti meg fülemet. Átsuhanok az ajtón, majd kelengyémet még szorosabban szívemhez szorítva, fél kézzel a falnak támaszkodva lépkedek lefelé a csigavonalban ereszkedő lépcsősoron.

Amint leérek a sekrestyébe, a jeges rémület torkon ragad, és nem ereszt. Az érezhet így, kire a sűrűben medve támad, és addig szorítja a boldogtalant, míg a levegő, kiskaput keresve, a test valamennyi nyílásán egyszerre távozik a haldoklóból. Nem tudom, meddig szorongatott az én medvém, csupán arra eszmélek, hogy fuldokolva kapok levegő után. Tenyeremet az ajkamra zárom, kelengyém a hideg kőre hullik. Rufhus mester trónusa oly üres, mintha a szent mesteralvó épp csak kiment volna, hogy a fogyó holdban gyönyörködjék. Tudtommal azonban a csontok nem mozognak, és Rufhus mester idestova kétszáz esztendeje halott. Kocsonyás térddel támolygok a falhoz, leemelem az egyik mécsest, hogy közelebbről is szemügyre vegyem a trónust. A testet körülölelő fonnyadt virágok és aszott gyümölcsök a helyükön vannak, ellenben a csontvázat ülőhelyén tartó kötelékek átvágva, a rögzítő peckek és ékek fájdalmasan kettétörve hirdetik mesterük hiányát. Rufhus mester csontjai eltűntek, és nekem jégcsákányt döftek a szívembe. Ahogy egy heves fuvallat kioltja mécsesemet, feleszmélek révületemből. A diakonisszához, azonnal!

A kelengyét felmarkolva veszem észre, hogy ajándékos dobozkámat deréktájt hosszú repedés csúfítja, bizonyosan estében tört össze szegény. Ahogy lélekszakadva kettesével veszem a lépcsőket felfelé, az eszem és a szívem versenyt fut egymással. Mit fog szólni a diakonissza? Hisz nem lett volna szabad itt lennem. Milyen súlyos büntetés vár reám, és miként bizonyítom, hogy nincs közöm e rejtélyes eltűnéshez? Mind felett pedig, mi lett közösségünk oltalmazójával, szent reménységünkkel, a jóságos Rufhus mesterrel? Ó, mesterek mestere, ne hagyj el!

Az imahelyről kilépve teljes erőmet latba vetve szaladok az elöljárók dormitóriumának irányába. A facipőt lerúgva meztéláb gázolok át a pocsolyákon, így a harangtoronyhoz érve tunikám már oly sok saras vizet szív magába, hogy dupla annyit nyom, mint a kertész marhavesén hízlalt kutyája. Egyedül az lebeg szemeim előtt, hogy Rufhus mester az én bűnöm miatt távozott tőlünk, és kiérdemelt büntetésem keserves lesz és véget nem érő. A dormitórium ajtaját feltépve dühödt vadkanként rontok a diakonissza cellájába, felejtve illemet, és nem kevésbé rendházunk Reguláját. Mikor rátörök, a diakonissza hiánytalan rendruhában áll az írópult mögött, és halovány gyertyafénynél olvas.

– Leányom, minek köszönhetem váratlan látogatásod eme korai órán? – fordítja csodálkozó tekintetét a fóliánsokról reám.

– Bocsáss meg, főanya, de Rufhus mester… a mesterünk… szóval a sekrestyében jártam… – dadogom zavaromban.

– Hol jártál?! És mégis miért, ha szabad kérdeznem? És mi történt a mesterrel? – csavarja fel szigorúan a fóliánst maga előtt, miközben vállmagasságig emeli a mécsest, megvilágítva félelemtől szederjes ábrázatomat.

– Diakonissza, csoda történt! – vágom ki magam szorult helyzetemből, majd a szédülés ledönt lábamról, és utolsónak a diakonissza meglepett arcára emlékszem.

I.

„…és jő, ki elszólít messzi vidékre,
nagy veszedelmeket vállalni
lábad még elbotlik,
de szíved boldogan indul.”

MESTEREK KÖNYVE, VI. ÉNEK, 17. VERS

EGY

MILÓ

A telóm veszett hangosan pittyeg, erre bevágom a párnám alá, nehogy felébressze Titit. Utálom az őszt, amikor reggel pont olyan sötét van kint, mint lámpaoltáskor. Az ürgelyuk méretű közös szobánkban az orromig sem látok, mert a hugi csak akkor tud elaludni, ha a rolókat csutkára leeresztem. Szóval, tapogatózhatok a gatyám meg a lépőm után, végül az ajtót résnyire nyitva, a nappaliból beszűrődő fénynél találom meg a szétdobált cuccaimat. Mondjuk, még csak hat óra, anya tutira alszik, Miklós meg szerintem besértődött a vacsinál, és pizsamaosztásra hazahúzott. Nem akarok bunkó lenni, de néha muszáj megtrollkodnom Miklóst, annyira jólesik. Főleg, ha oltogat, mint a vacsinál is, amikor bejelentette, hogy biztos helyem van a hülye cégénél, de van egy feltétele, hogy majd az egyetem mellett is jófiúként segítek édesanyámnak, mert nem tudom, milyen nehéz dolga van két ilyen vásott kölyökkel, mint Titi meg én. Közben persze anya hátát sasolta, aki épp mosogatott. Fogadok, hogy csontra be akar vágódni nála, és ez szerintem gáz. Először is, Titi tök cuki kiscsaj, még

csak elsős, és azon kívül, hogy lehetne rajta egy volume poti, nincs vele különösebb gond. Én pedig tizenhét vagyok, azt sem tudom, felvételizzek-e, plusz minden másnap én hozom el Titit a suliból, mellette edzésre járok, tanulok is néha, mit akar még tőlem? Amúgy meg negyvenéves korára gründolt egy informatikai céget, big deal, felőlem fényezheti magát a csajok előtt, csak ne pont az én anyámnál.

Kicsoszogok a konyhába, villanyt gyújtok, és megkenek egy zsemlét azzal a finom tökmagkrémmel, amit anya tegnap hozott a szülinapomra. Irtó rendes tőle, hogy ennyi mindenre beruházott, pedig hó vége van, ilyenkor a piritós meg a Valdor virsli szokott menni nálunk, amit Titi csak darált lónak hív. Közben ránézek a telóra, az utolsó üzit éjfél után kaptam, a hülye haverom írt rám, a Koppola. Már este sem értettem, hogy mit akar, nemrég lógtunk együtt, megnézem újra az üzenetét. szeva baromarc. valami láma floodolja a fiókom rápislogsz? Na, oké, ez ráérős. Ledobom a telót a konyhapultra, töltök egy pohár tejet, illetve csak töltenék, de eltorzul a fejem, már megint ez a rizsital vagy mi a franc figyel a hűtőben. Mióta a dokik kiokoskodták, hogy Titi laktózérzékeny, anya ezt a drága löttyöt kénytelen venni, aminek olyan az íze, mintha a töltőgépbe száradt trutyit felütnék egy kevés avas zsírral. Köszi, no way. Amúgy is, mostanában mindenki érzékeny mindenre. A kosáron a Bende pölö mogyoróallergiás. A legutóbbi meccsre valaki behozott négy tábla Milkát, és a hülye nem vette észre, hogy nyomokban mogyorót tartalmaz, seperc kétszer akkorára dagadt a feje, mint a palánk, kapott is vagy két szurit a dokitól. Ettől még persze veszett jó center, de basszus, könnyű neki, 194 magas.

Épp csak betolom a zsemlét, mire nyílik a szobaajtó, és anya botorkál ki paplanszemekkel. Miklós sehol, ezek szerint tényleg nem aludt nálunk, remélem, anya nincs rám berágva emiatt. Feldobom a happy family mosolyomat, és angyali hangon megkérdezem:

– Kávét? – de anya csak legyint, és elhúzza a függönyöket. Mondjuk, látnivaló az nem sok van, vastag köd takarja a tájat, vagyis azt az építkezést, amit két éve nem képes befejezni a szomszéd.

– Régóta fent vagy, kisfiam? – kérdi álmosan, miközben automata üzemmódban pakolja a tegnap este romjait. Eskü, az anyáknak van egy ilyen beépített anti-káosz szenzoruk, ami addig küldi az impulzusokat a fejükbe, amíg rendet nem tesznek maguk körül, még akkor is, ha a rend abból áll, hogy máshová kerül az, ami addig nem ott volt.

– Á, dehogy. Hatkor keltem – válaszolom flegmán.

Most mégis, mit mondhatnék? Ha bemondom, hogy kábé két hónapja egyáltalán nem alszom, tuti bevitet a nagybátyámhoz kivizsgálásra, aki belgyógyász a Szent Imrében. Fogalmam sincs, mi lehet a gáz velem, már többször feltúrtam a netet, leírják, hogy mik a tünetek, és hogy számos gyógymód létezik az álmatlanságra, de az én esetem kicsit bonyibb. A szakirodalom szerint nekem már kábé nem szabadna élnem. A kialvatlanság ugyanis két hét után halálos is lehet, nekem meg már vagy két hónapja tart. Volt valami kísérlet az oroszoknál tartós alvásmegvonással, azok a tagok tisztára bezombultak, a végére a saját nevüket is elfelejtették, meg majdnem felzabálták a kísérlet vezetőjét. Na, azért nálam nem ennyire durva a szitu. Egyszerűen nem alszom, és ennyi. Nézem a plafont, aztán gépezek, néha olvasok, vagy mattulom más gamerek játékát. Nincs szükségem alvásra, ami azért így kimondva elég nagy királyság, csak még nem tudom, mire jó ez nekem. Tehát, addig hallgatok róla, legalábbis anyuék előtt biztosan.

– Megyek, ébresztem Titit. Elvinnéd ma te, kivételesen?

– De anya, ma első két órán dogát írunk, és még szeretném…

– Milóó, léégyszi – vágja be anya a cukiszemet, és tudom, hogy a tegnapit kiválthatom ezzel.

– Oké-oké. De ugye nem haragszol… szóval… hogy beszóltam Miklósnak?

Az ajtóból néz vissza rám.

– Lehetnél egy kicsit kedvesebb hozzá. Végül is, felajánlotta, hogy érettségi után lehetsz gyakornok IT-s nála, ami azért nem minden srácnak adatik meg. Elismeri, hogy tehetséges programozó vagy, és szeretne támogatni ezen az úton.

– Persze, tudom, rendes tag. De nekem fogalmam sincs, mit szeretnék… és ő meg berombol a családunkba, eljátssza a jóságos fatert, és eldönti…

– Nem dönt el semmit, Milán. Tiszteletben tartja, hogy mi így hárman vagyunk egy család, csak szeretne megismerni. Haverkodik veled.

– Na, pont ez a baj! Megvannak a haverjaim, köszi. Apából

meg elég az az egy, aki még a szülinapomkor sem képes rám írni, úgyhogy hanyagolhatjuk a témát.

Anya grimaszáról leveszem, hogy kezdem túltolni. Újratervezés.

– Oké. Majd igyekszem haverkodni vele.

Anya dob egy puszit, majd eltűnik a szobánkban, hogy laza tíz perc duruzsolással kirimánkodja Titit az ágyból. Addig összerántom a táskám, bár semmi szükségem a füzetekre, úgysem viszem túlzásba az órai jegyzetelést. Minek, az előző évfolyamok jegyzetei fent vannak a suli archívumában, tavaly meg feltörtem a Bláthy titkosított oldalait is, úgyhogy a megoldókulcsokat is leszedtem. Ettől még nem vagyok évfolyamelső, nem is szoktam benyitni azt az oldalt. Egyfelől szeretem magam kitalálni a megoldást, végül is ezért jó hackernek lenni. Csak addig izgatott, amíg fel nem törtem, utána már nem érdekel. Tótisz, ez a te formád, mondaná a Brigi is, de nem mondja, mert úgy tűnik, szakított velem.

– Milóval mejek, Milóval mejek, Milóval mejek – sejpíti Titi, és ilyenkor azt várja, hogy oroszlánként berontsak a szobába, felkapjam, és körbepörgessem, amíg el nem szédül.

Imádom ezt a kiscsajt, a legnagyobb mosolyt mindig ő csalja az arcomra. Miután kipörgettem, anya átveszi, hogy mielőbb indulásra készen álljon az ajtóban.

– Késésben vagyunk, kocsit vihetem? – kérdem halkan, hátha felenged a jég anyánál, mert elvileg egy hónap eltiltáson vagyok, amióta összekukáztam egy tizenhatezres büntetést.

– Ügyes próbálkozás, Miló, de a válaszom egyértelmű nem –

mondja anya, miközben harisnyát rángat a hangosan éneklő Titire.

– Egyéletű nem, Miló – ismétli a húgom, miközben ő is szigorú arcot próbál vágni, amitől persze röhögés tör ki rajtam.

– Na, jó, az ajtó előtt várlak, Titi. Puszi, anya, hétre jövök – intek nekik, majd kirombolok a folyosóra.

Újra pittyen a telóm, ki a francnak van kedve ilyen korán üzenetet küldeni.

jó volna ha válaszolnál hülyegyerek. Megint Koffer az, nem írtam vissza az esti üzijére.

sürgős esetben konzultáljon orvosával vagy gyógyszerészével, pötyögöm be, majd ráküldök tizenöt random emojit. péntek de?

zsíros, ír vissza, majd elsüllyesztem a telóm a dzsekimbe, és hármat kopogok a bejárati ajtón, hogy anya tudja, ha most nem löki ki a húgom, akkor lépek.

KETTŐ

VULGARUS POKK

Nincs kellemetlenebb ostoba a szellemes ostobánál, az öregem ezt mondogatta, mikor a tanácsból késő éjjelente hazatért, és addig nem is hagyott alább kézremegése, míg egy icce szuszt bele nem töltött a torkába. Ez jut eszembe, amint megpillantom Koriolan Kánt, ahogy pöffeszkedve áll városmesteri széke előtt, simára beretvált képpel és gondosan varkocsba fogott, kese hajjal. Medveprém felöltője önmagában többet ér, mint a város három legtehetősebb polgárának vagyona együttvéve. Igaz, Dakorleon soha nem számított gazdag városnak, sem kikötője, sem hadserege, értékes molászt sem bányásznak a közelében, így előkelőségekből is hiányt szenved. Koriolan egyedül annak köszönheti szerencséjét, hogy a helyi családok évszázadok óta a szőlőből élnek, és nem is nagyon értenek máshoz. Így esett, hogy mikor az új rendelet szerint városmestert kellett választanunk, a családok szívesebben ültettek a fejükre egy kígyónyelvvel megáldott idegent, mintsem hogy maguk közül emeljenek ki egyet, utat engedve a véget nem érő viszálykodásnak.

– Vulgarus Pokk uram, mily sajnálatos, hogy csupán akkor tisztel meg látogatásával, mikor nagy a baj. Noha kettőnkben több a hasonlóság, mint a különbség, és ezt jól tudja.

– Nem tudok oly hasonlóságról, mi feledtetni tudná a különbözőségeket, városmester, ezért, ha kérhetem, szorítkozzunk arra az ügyre, ami miatt hívatott.

Letörölhetetlen vigyora, apró gombszemének villanása hasonlatossá teszik ahhoz a nyúzott nyérchez, melyet díszként derékövén visel. Széles mozdulattal mutat a tanácsterem asztala körül sorakozó székek egyikére, mire szuszogva beletuszkolom magam a kalodának is beillő karosszékbe. Múlt tavasszal ültem itt utószor, azóta ismét híztam deréktájt, és ez mérhetetlen örömmel tölti el a kákabelű Koriolant. Mindig is gyanakvással néztem az asszony nélkül élő, sovány és kimosakodott férfiakat.

– Türelmét kérem, a diakonissza hamarosan megérkezik. Épp a szemtanú kifaggatásával van elfoglalva – szól nyájasan, noha kerüli tekintetem.

Szavai oly gyorsan peregnek, mintha legalábbis a tanácsterem faláról olvasná előre megírt mondókáját.

– Miről van szó? Az imaszolga hajnalok hajnalán vert ki ágyamból, és azt dadogta, hogy a városmester sürgősen szólni kíván velem. Mi ez a titkolózás?

Kán kimérten helyet foglal székében, lehunyja szemét és várakoztat. A végletekig kiélvezi, hogy többet tud nálam, nekem pedig bizsereg a bal tenyerem, amivel a pofonokat osztom, ha kihoznak a sodromból a tavernában.

– Sajnálatos esemény történt, minek jelentőségét nem szabad alábecsülnünk. Rufhus mesterünk földi maradványainak ma hajnalra nyoma veszett, miként ezt egy nővérünk jelentette a diakonisszának.

– Mi keresnivalója lehet egy szürkegémnek a sekrestyében hajnalhasadás előtt, és hogy értsem azt, hogy nyoma veszett?

– Eltűnt. Nincs a trónusán. Sem a sekrestyében, sem az imahelyen. A városvédő őrség sem látott senki illetéktelent, a kapuk még most is lakaton vannak. Köddé vált. Tudja, mit jelent ez, Vulgarus?

Nevem utolsó hangzóját hosszan sziszegi, miközben két kezét az asztalra fektetve előredől, és pecsétgyűrűs kisujjával kocogtatja a tölgyfaasztalt. Mielőtt válaszra nyithatnám a szám, a tanácsterem ajtaja megnyikordul, és hátam mögül kopogó lépteket hallok. Vakon is tudom, hogy a szürkegémek diakonisszája közelít. Lépésének ritmusa, akár egy különös tánc dobkísérete, takk, sssss-kopp, takk, ssss-kopp, ahogy balján a facipő, a csúsztatott jobbláb, és az azt segítő bot veri a taktust a padlózaton. Ifjúkora óta sánta, de ezt feledteti szálegyenes tartása és arcának nemes barázdái. A múló idő és a buzgó hitgyakorlás nem nyelte el teljesen azt a szépasszonyt, ki a piszkosszürke gúnya alatt bújik meg.

Sikurat omipotrae dithasum, köszönt minket, mire jómagam feltápászkodom a fogadására, míg Kán csupán fejet hajt. Dithasum erraro sum, krákogom, majd zavaromban az asztal közepén álló kancsót meglötyögtetem, és illendőn három kupába töltök belőle. A magamét azonmód lehúzom, a lelki üdvömért már úgysem kár.

– Nehéz idők jőnek, meg kell erősítenünk hitünket, hogy ne vigyük híveinket a végromlásba. – Hangja még eme korai órán is tiszta és fényes, úgy hatol át a terem csendjén, mint acélpenge kisborjú nyakán.

– Diakonissza nővér, feltárná előttünk, mi újat tudott meg a szürkegémtől? A cellarius úr az imént értesült a szörnyű gaztettről – sandít felém a városmester, és noha tisztem szerint kétségkívül én tartozom elszámolással a pince és az éléstár készleteiről, a városiak tudják, rühellem a rangkórságot.

– Gaztett? – kérdi a diakonissza. – Honnan veszi, hogy gaztett történt, városmester testvér?

– Tán azt illene gondolnom, hogy valaki a bolondját járatja velünk, és elrejti a városvédő szent földi maradványait, pontosan két héttel az Éberünnep előtt, mikor is kiállíthatnánk teljes pompájában polgáraink gyönyörűségére? Milyen elvetemült lelket vinne rá a gonoszság efféle tréfára?

– Tréfáról szó sincs. Idestova húsz esztendeje felelek a város híveinek lelki üdvéért; gyóntatok, sebet kötözök, állok bölcsőjük felett és zárom le szemüket az utolsó órán. Nincs Dakorleonban oly lélek, ki ilyesmire vetemedne. De nem kiálthatunk farkast egy zavarodott szürkegém vallomására alapozva, kit a jószándék bűnös utakra vitt. Alaposan ki kell vizsgálnunk e rejtélyt, mielőtt bárkit gyanúba kevernénk. Ehhez pedig időre van szükségünk.

– Tehát a leány talált rá a mester hűlt helyére – fordulok a szürkegémek vezetője felé, ki botját az asztal lapjának támasztva szemben velem foglal helyet.

A tanácsterem színezett ólomablakán beszűrődő halovány holdsugár glóriával övezi alakját. Nem kétséges, szentéletű asszony, és én annál hitványabbnak érzem magam mellette.

– Lázongó természete és a mester iránti odaadó rajongása rossz utakra vitte, ugyanakkor ő a leghitbuzgóbb ifjú nővérünk, ki a korbácsolást is szívesebben tűrné, semhogy rendünkre bajt hozzon.

Koriolan türelmetlenül lecsapja a kupát, mit eddig kezében dédelgetett, majd körbekémlel, mintha legalábbis száz fül elől akarná elrejteni mondandóját.

– Az idő az, minek híján vagyunk, nagytiszteletű diakonissza. Minden elvesztegetett óra súlyosbítja helyzetünket. Mesteralvó nélkül védtelenül maradt városunk afféle hangyaboly, amibe parazsat dobtak, és az bármely pillanatban felperzselhet maga körül mindent. Mindhárman tudjuk, mi történt Lupa Void jóravaló polgáraival.

A Tornác félszigetének csücskén álló város említésére összerezzenek, és a második pohár vizezett bor tévútra fut torkomon. Köhögve törölgetem rőt szakállam, miközben bocsánatkérőn pillantok a diakonissza felé. Lupa Void a jeges északi terület legvirágzóbb városa volt egykor, prémvadászok és fegyverkovácsok lakhelye, hideghez szokott kemény embereké, kiknek a keze mindig többet járt, mint a szája. Jópár éve történt, hogy mesterük földi maradványainak nyoma veszett, és a város lakóin kis idő múltán az őrület jelei mutatkoztak. Azt rebesgették, nem jött többé álom a szemükre – napi munkájukat feledve, hajukat tépve, szemforgató élőholtként vánszorogtak a városban, és a vándorok beszámolói szerint nem sokra rá felkoncolták egymást. Lupa Void azóta lakatlan rom csupán; nincs ember, ki önszántából útba ejtené.

– A szívem szakadna meg, ha Dakorleon ősi családjai is e sorsra jutnának, és hőn szeretett virágzó városom az őrület és testvérharc martalékává válna. Egyesek szerint – és itt még közelebb hajol hozzánk, már amennyire a terebélyes asztal engedi –, akik nem leltek fagyhalált a város romjain, bevették magukat a közeli erdőbe, és azóta vadak módjára élnek és párosodnak. Még elgondolni is borzalom!

– Elég lesz a beszámolóból, városmester testvér, mind hallottuk a szóbeszédet, a színes képzelőerővel megáldott vándorok beszámolóit. Egyikünk sem járt a messzi északon, és a szájalók is inkább tanulmányozhatnák a Mesterek Könyvét, mint a tábortűz mellé való dajkameséket – inti csendre Koriolant a főanya, én pedig bólintással nyugtázom szavait. – A szent mesteralvók ezer éve segítik a halandókat, átvették az emberektől az alvás nehéz terhét, így voltak képesek éjjel és nappal egyaránt dolgozni, téríteni, nevelni és gyógyítani, fáradtság nélkül… – de Koriolan közbevág:

– Az aranykorról beszél, a Vasháború előttről, de mi már nem az aranykor gyermekei vagyunk. A mesteralvók elhagytak bennünket, az embereket utolérte az alvás átka, a sötét lepel éjjelente beterít mindünket, így rövidítve meg életünket. Vagy tán a szürkegémek kivételt képeznek? – Itt jelentős szünetet tart, várva a hatást, mit hallgatóságára tett. – Ráadásnak védőszentjeink utolsó földi maradványait is elveszik tőlünk, ezt nem engedhetjük.

Koriolan egy mozdulattal hátrataszítja székét, felkapja az asztalon pislákoló mécsest, és a tanácsterem főfalát díszítő falitérképhez lép vele.

– A mesteralvókba vetett hit ereje gyengülni látszik. Múlt vásárnapon sem tolongtak az imahelyen a jó polgárok, és tudja, miért? Mert az imádság helyét az ital veszi át! – E ponton rám villantja szemét, én pedig értetlenkedve rázom fejem, holott pontosan tudom, csicseregtek neki túlzó dorbézolásaimról. – Lupa Void városa elnéptelenedett, és ki kezeskedik, hogy nemcsak az első, de az utolsó is volt ebben a sorban?

– Épp ezért javaslom, vonjuk be hites testvéreinket, csupán a hit erejével és a közösség bizalmával vezethetjük erényesen a várost. A Regula is azt írja, vész esetén tartsunk közgyűlést… – de Kán ciccegése ismét beléfojtja a szót a főgémbe.

– Közgyűlést, őrült beszéd! Szigorú titokban kell maradnia mindannak, ami az éjjel megesett. E falakon kívül senki nem tud arról, mi hiányzik a sekrestyéből, és ennek így is kell maradnia. Diakonissza testvér, a tanúskodó szürkegémet meg kell esketnie mindenre, mi szent, hogy tartja a száját, mert ha ez a titok kitudódik, elhatalmasodik a bizalmatlanság és kétely a városiak között, és az beláthatatlan veszélyek forrása. Ha mégis erőt vesz rajtunk a gonoszság, mi a messzi északon polgárháborút váltott ki, vajon ki lesz oly erős, hogy visszaverje azt? Tán a szürkegémek értenek a fegyverforgatáshoz? Ha ezerszer kipróbált kovácsok, a tűz felkent szolgái elbuktak eme próbán, majd pont Dakorleon békés szőlészei fogják kiállani?

Érzem, nekem van most jelenésem, a diakonissza visszavonulót fújt Koriolan hangos szónoklata elől.

– Kihez forduljunk hát segítségért, mert számomra olybá tűnik, van terv a tarsolyában, városmester uram?

Kán győztes mosollyal nyugtázza meghunyászkodásunk, és derékövéből dobótőrt húz elő, majd a falitérkép egy pontjára bök vele, jócskán északkeletre a városunkat jelző kereszttől.

– Korhos haderejét kell segítségül hívnunk, mielőtt gondjaink búvópatakja felduzzad, és medréből kilép. A nemes város bírja a legkiválóbb katonákat, ha csupán egy századot idevezényel, már nyugton lehetünk. Hiszen ki merne szembeszállani ily rengeteg gyakorlott katonával? Nincs az a külső ellenség vagy belső őrület, mit ne szorítna vissza ekkora haderő! – S mint ki jól felelt, összehúzza magán medveprém kabátját, visszaül helyére, és jóízűen kiüríti poharát.

– Meg ne bántódjék, városmester, de őrültségnek hangzik idegen haderőt hívni városunkba, hová tudtommal még a Vasháború idején sem tette be lábát zsoldos. Békés szőlészek vagyunk, nem dúl háború, mi dolgunk a tehetős Korhosszal, hacsak az nem, hogy kegyed onnan származik. Nem erről lehet itten szó? – pimasz megjegyzésem válaszra sem méltatja, így hát folytatom. – Úgy hallom, ezek a korhosi hadak örömmel igába hajtanák a környező településeket, mióta új kormányzó áll a városuk élén. Ha már megvédtek minket saját őrületünktől, mi a biztosíték, hogy önmaguktól is megvédenek majd?

– Látja, Vulgarus, ezért ülök én ebben a székben, és nem maga – veti oda foghegyről, miközben a tőr hegyével körmét tisztogatja. – Baráti kapcsolatot ápolok Korhos kormányzójával, kit cellariusként maga csak hírből ismerhet. Ha úgy tetszik, én magam vagyok a biztosíték, hogy a veszély elhárultával a zsoldosok elhagyják Dakorleont, és visszaáll a hőn áhított rend.

A tanácsterem ablakán hirtelen betörő aranysárga fény elvakít – a hajnal végre áttört a fellegeken. A diakonissza feláll, csupán egy fölénk tornyosuló árnyat látok belőle.

– Testvéreim, ha a fegyverek bevonulnak, a hit visszakozik. Itt immár nincs szavam. A szürkegémek a hit erejével fognak harcolni a gonoszság ellen, bármily alakot öltsön is. Kinyomozzuk, ki áll mesteralvónk eltűnésének hátterében, az ifjú gémet pedig bízza csak gondjaimra, városmester testvér – s ezzel botjára támaszkodva távozik a teremből.

Kivárom, míg a folyosón elül lépteinek zaja, majd a városmesterhez fordulok.

– Koriolan, én a borhoz értek, és egy keveset a kereskedelemhez. Tíz emberöltővel ezelőtt is itt élt a családom, szomszédaimat úgy szeretem, akárha testvéreim volnának. Bármit megtennék, hogy Dakorleon békében maradjon, és ezt mindketten tudjuk, hisz ezért hívatott engem e tanácsba. A körmönfont beszédre se időm, se nagy kedvem nincsen, arra kérem tehát, mondja el, mit kell tennem, és belefogok most azonnal, ha már kivertek az ágyból. De jól nyissa ki a fülét: ha csak egy polgárnak is bántódása esik a híres korhosi sereg jóvoltából, szálanként tépem ki azt a szépen befont haját, míg oly kopasz nem lesz, mint a pék segédje.

Szavaimra a városmester úgy kihúzza magát, hogy ha a napfénnyel festeni lehetne, már készen is volna hősi portréja.

HÁROM

224. NŐVÉR

Különös, hogy a hit néha oly perzselő tud lenni, akár az erdőtűz hirtelen fellobbanó lángja, máskor pedig oly soká kell csiholni, hogy életre keljen, mint kovácssegédnek a műhely tüzét patkolás előtt. A reggeli imádságon a 75-ös nővér mondja fel a seculam brevissumot, noha egy pillanatra sem vagyok képes átélni a szent révületet, pedig bevált szokásom szerint, körmömet a tenyerembe vájva, fájdalommal kényszerítem lelkemre az ünnepi gúnyát. Gondolatban újra és újra átélem, mi a sekrestyében vélem megesett, de mindhiába próbálok fogást találni rajta, mintha csak rózsafüzéremet morzsolnám, körbe-körbe jár, önmagát ismételve. Miután a diakonissza háromszor is kifaggatott, a legapróbb részletig rákérdezve arra, mit még magam sem tudtam mire vélni, elviharzott és meghagyta, hogy senkinek nem szólhatok addig, míg vissza nem tér. Darab időt a dormitóriumban ültem, de amint a reggeli imádságra hívó harang megkondul, magától mozdul testem, és az imahelyre sietve csatlakozom nővéreimhez. Miután az ipost egy csokor füstölőt lengetve körbejár a padsorok között, és a szürkegémek csendes meditációra hajtják fejüket, tompa szúrást érzek az oldalamban.

– Sz-sz! – Cellatársam, az ifjú 188. nővér bökdös könyökével. – Mi van veled, nővérem? Korán ébredtem, de a te ágyad addigra már kihűlt. Megint nem jött álom a szemedre?

– Ellenkezőleg, rossz álom gyötört, és addig forgolódtam, míg végül kiszöktem levegőzni – suttogom a ferde valóságot, miközben lopva szemmel tartom a szigorú ipostot.

– Figyelmezz magadra, imahelyen vagyunk, a hamis tanúságtétel itt háromszorosan számít. Tudom jól, hogy éberen töltöd az éjszakákat, gyertyafújás után csak fekszel, és bámulod cellánk alacsony mennyezetét. Valahányszor a hold bevilágít, a te szemed mindig nyitva van, mint azé a szerencsétlenül járt vadászé, kit társai múlt télen hoztak szúrt sebbel hozzánk, de már nem bírtuk megmenteni. Én fogtam le szemét, de az minduntalan visszanyílt, hideglelést hozva a főanyára. Így festesz te is, élet és halál tornácán… fekhelyemről jó rálátásom nyílik az ágyadra.

– Sssssss – sisseg ránk az ipost, mire mindketten lehajtjuk fejünket, arcunkat fityulánk mögé rejtve.

Nincs tovább mit takargatnom, fiatal nővéremnek kitűnő szeme van, és nem vágyom új hazugsággal még erősebben magamra haragítani Rufhus mestert, akárhol is tartózkodjék.

– A mesterekre kérlek, ne szólj erről a főanyának, én is tudom, hogy valami nincs úgy, ahogy lennie kéne. Egy ideje… szóval hosszú ideje nem jön álom a szememre. Nem vagyok képes aludni. Nemhogy eleget, de még keveset sem. Hiába várom, hogy az eredendő bűn miatt kirótt álomtalan álom beterítsen, csupán a ti szuszogástokat hallgatom, és fájdalmasan lassan telnek az órák, mire hajnal hasad. Lehet, hogy a gonosz szállt meg? Hiszen az alvás terhe mindenkit utolért már, senki nem mentesül e járvány alól, miként lehetnék én a kivétel? Buzgón fohászkodom a mesterekhez, és a hit ereje megtisztít, ebben biztos vagyok… – Hangom el-elcsuklik, nem is a gyónás terhétől, mint inkább a félelemtől, hogy ez csupán az igazság egy keskeny cikkelye, de a mesteralvó eltűnéséről valóban hallgatok.

Szürkegém nővérem váratlanul megfog – meleg érintése jólesik fagyos és remegő kezeimnek. A Regula szerint testünk nem érintkezhet egymással. Még mosakodáskor is figyelmeznünk kell, nehogy összeérjen csupasz vállunk a tisztálkodás hevében. Nos, ha van oly törvénye a Regulának, mit gyűlöl szívem, és mit azonmód megmásítanék, az eme szabály lenne. Olykor elviselhetetlenül hiányzik egy ölelés.

– Azért vagyunk rendnővérek, hogy segítsünk egymáson. Féltelek, és örülök, hogy bizalmadba avattál. Nem szólok senkinek, a szent mesterekre ígérem, de te is ígérd meg, hogy gyónsz a főanyának, hisz szeret téged és pártodat fogja, bármi történjék is.

Fiatal kora ellenére bölcsebb nálam. Hálásan pillantok reá, és visszaszorítom kezét, de nyomban szétrebbenünk, amint nyílik az imahely ajtaja, és hajnali fényhozóként a diakonissza lép be rajta. A szürkegémek egy ütemre állnak fel fogadására, ő halkan szól az iposttal, majd kémlelni kezdi a padokban zsúfolódó félszáz madárkáját. Oda sem fordulva érzem, hogy tekintete megáll rajtam, és botjának kopogásából tudom, hogy nehéz szívvel indul felém. A sor széléhez érve halkan számom mondja, mire nővéreim utat engednek távozásomnak. A penitencia elől nincs kibúvó, és én boldogan vállalom is, ha végre választ kapok kínzó kérdéseimre. Mindent bevallok a főanyának az álomtalanságomról, fogadom meg magamnak, és ezzel megszabadulok a lelkemet nyomó tehertől.

***

– Nem meghagytam, leányom, hogy a dormitóriumban várj reám? Ez már a sokadik engedetlenséged, mégis mire véljem eme viselkedést?

Megkövülve állok a főgém előtt, jobb híján cellája padlózatának apró mintájára szegezem lesütött tekintetem. Két veres pötty egy setét rombuszban, ez ismétlődik minduntalan, eddig észre sem vettem. Szépívű mintázat, mégsem megszentelt hely díszítésére való, hiszen tisztátlannak hat, vadnak és zabolátlannak. Úgy tűnik ki a kőfalak szürke egykedvűségéből, mint veres hajszálaim, ha hebehurgyaságom miatt kilógnak a setét fityula alól.

– Most sem figyelmezel reám, gyermekem, pedig ma reggel is imádkoztam lelki üdvödért. – Ezzel odalép hozzám, és két kezével erősen megmarkolja csüggedő vállaimat.

Ahogy a reggeli imádság alatt fiatal nővérem érintése felolvasztotta a szívemet szorító jeget, úgy ez a mostani hideglelést hoz reám. A főanya nevelt és gondozott, de csupán szeme villanásával és hangjának erejével terelt a helyes úton, nem osztotta meg testmelegét velem. Arasznyira állunk egymástól; ahogy jobbjával megemeli államat, fürkésző kék tekintete a lelkemig ér.

– Bajban vagy, de vajon lesz-e elég erőm ahhoz, hogy megmentselek? A városmester parancsba adta, hogy némaságra kötelezzelek, míg a mesteralvó eltűnésének rejtélye meg nem oldódik. A titoknak a rendkörleten belül kell maradnia, különben a városi hitetlenség eluralkodik, és csak a szent mesterek a megmondhatói, mi következnék azután.

Csüggedten leengedi karját, és most először látom rajta a szolgálat súlyát. Gyermekéveim példaképe – ki magát nem kímélve, jeges szélben is kigyalogolt beteghez, haldoklóhoz, ki időt nem sajnálva foglalkozott a szürkegémek lelki üdvével, kinél tüzesebben senki nem térítette a hittől elfordulókat –, ahogy nézem, árnyéka csupán egykori önmagának. Mintha még most is a fejembe látna, lágy hangon így szól:

– Nem vagy már gyermek, leányom. És én sem leszek mindig melletted. Dédelgettem egy álmot, hogy te leszel a főgém énutánam. Rátermettséged és szorgalmad megvan hozzá, a nővérek tisztelik kitartásodat, bár példamutatásban nem vagy első, és magaviseleted is javításra szorul.

Döbbenten nézek reá, szűkülő torokkal hallgatom vallomását, akárha én gyóntatnám lelki vezetőmet. Noha nem kivételezett velem, a szívem mindig azt súgta, hogy különös szeretet köt össze kettőnket. De hogy én lennék méltó utóda, ezt soha nem mertem volna gondolni, ahogy ő sem utalt rá szóval vagy tettel.

– A sors azonban máshogy rendelte – sóhajt, és másolópultja mögé lép. Vaskos imakönyvet és írópennát tesz arrébb, és egy kulcsos fiókból különös tárgyat húz elő. – A városmester parancsát kötelességem teljesíteni, de tudd, hogy ez fájó kötelesség számomra – lép elém, és szemem láttára kulcsolja ki a vasból készült szájkaloda apró lakatját. – 224. nővér, ezennel a szüreti Éberünnepig némaságra kötelezlek. E szájkalodát éjjel és nappal viselned kell, egyetlen kulcsának őrizője én leszek, és az Éberünnep előtt megszabadítalak tőle. Az ispotályba osztalak be szolgálatra, a felolvasás kötelezettsége alól mentesülsz. Penitenciád napjai alatt buzgón gyakorold a hitet, és lelj üdvösségre és lelki békére büntetésed erejéből. Sikurat omipotrae dithasum. Kívánsz szólni, mielőtt némaságod kezdetét veszi?

Még fel sem ocsúdtam a megdöbbenésből, mit nem várt bizalma okozott, máris újabb és kellemetlenebb meglepetés ér. Torkom kiszárad, csak a súlyos vasálarcot látom a főgém kezében, minden más eltörpülni látszik. Bizonyosan nem most lesz a napja, hogy álmatlan életemről beszámoljak a főanyának, akárhogy készültem is. Hol van most Rufhus mester, hogy megóvja hű szolgáját? Kihez fordulhatnék, ha már a főanya is lemondott rólam? Erővel visszafogom könnyeimet, felszegem a fejem, bátran a szemébe nézek, és megfogom a maszkot szorító kezét.

– Köszönöm, főanya, a törődésed megvilágosította az utam. Immár tudom, mi lehetnék, ha megmásítanám magaviseletem és természetem. Mily fontos hivatást és tisztet kaphatnék érte jutalmul. Ellenben ennél is fontosabb volt megtudnom, hogy ha azt az utat járnám, előbb-utóbb nem ismernék magamra. Olybá tűnik, a Regula felülírja a szeretet szavát, és egy városmester parancsa kiüti helyéről az összetartást jóban-rosszban, mit a rend ígér híveinek. Maradok tehát szürkegém, ha úgy kell legyen, akár némán is. Dithasum erraro sum.

Ezzel kiragadom kezéből vasálarcomat, és magam csatolom fel a fejemre.

NÉGY

VULGARUS POKK

Kilépek a városi tanácsról, és mélyen beszívom a hajnal illatát. Erjedő alma és fehérkörte cukrozza a levegőt. A szüreti időszak gyermekeim kedvelt évszaka, ilyenkor elég csak futás közben kitátani szájukat, és mosolyukat megédesíti a szélben szálló gyümölcsíz. Koriolan szavai, mint megannyi darázs donganak fejemben, beletartom hát veres üstökömet a déli szélbe, seperje ki a városmestert belőle. A zsíros, fekete föld, a kerek szőlőszemek, a hajamat borzoló szél és az örökösen szitáló eső, ők az én hitem, bennük kell bíznom, erősebben, mint bármiféle mesteralvóban vagy címeres városvezetőben. A régiek felett eljárt az idő, a diakonissza és a csontcsipkézők rendje mifelénk tán még tiszteletnek örvend, de hallom, mit suttognak piac alkalmával a nyugatról jövő árusok. Új világrend van kialakulóban – a térképeket átrajzolhatjuk, a fóliánsokat átírhatjuk, tán még a mesterségünkre sem lesz szükség, ha kettőt fordul a világ.

Lefelé lépkedek a dombtetőről, és vizsgálgatom a szemközti szőlőlankát, mit arannyal öntött le a hajnal. Hét napja még bőszen folyt a szüret, Dakorleon apraja-nagyja ott tüsténkedett a tőkék között, hisz a fájós fog kihúzását halogathatjuk, de a betakarítás nem várhat. Harminchárom esztendővel ezelőtt láttam meg először a Gardella-folyóvölgy legszebb dombjait, úgy beszélik, apám mérhetetlen büszkeséggel tartotta magasba egyszem fiát, bemutatva a szőlőfürtöknek. Nehány hónapos csecsemőként, pólya nélkül, puttonyban utaztam nagybátyám hátán, és anyám csecse helyett árpaserrel nyugtattak. Rosszabb napjaimon – vagy mikor nyavalya gyötör és ütök-vágok magam körül – azt gondolom, szörnyet neveltek belőlem, és az öregség csak ront amúgy is tűzrevaló lelkemen. De hogy négy remekbeszabott gyermekem elviselje sötét fellegektől űzött apját, borral csitítom kiállhatatlan természetemet.

Leérek a főútra, viseltes csizmám húzza a sár, de igyekeznem kell, ha tervemet véghez akarom vinni. A házak ablakából már bevették az éjjeli mécsest, néhol dunyha és párna szellőzködik, bár ahogy az eget kémlelem, rövid életű lesz a fény, és ismét az esőfelhő veszi át az uralmat a nap felett. Noha a szüreti Éberünnep a nyakunkon van, nem sok ünnepelnivalóra ad okot. A bolond időjárás évek óta irtja-nyírja a szőlőt, márpedig az kényes jószág, csak akkor fejlődhetik, ha a tél folyamán nem pusztítja kemény fagy, de a virágzás utáni hideg is végzetes hatással lehet a várható termésre. A beérés száz napja alatt az ima sem segített, így a város élelmezési biztosaként olcsó almabor készítését rendeltem el, és a családoknak járó borporciót cukros, főzött borral és árpaserrel helyettesítettem, hogy legyen mivel kereskednünk. Nem mondanám, hogy népszerű intézkedésnek bizonyult, de szükségesnek feltétlenül. Ha a száraz, meleg napok sora továbbra is rövidül, hamarosan nem ízes borainkról leszünk híresek, hanem lyukas gúnyánkat fogják csodálni a környékbéliek.

Ahogy befordulok a pékműhely mellett, a segéd éppen a gőzölgő, ragadós tésztamaradékot kaparja a lapátról; intek neki, és sietősre fogom. Az utca végén álló házam kapuja nyitva, feleségem a legkisebb fiú fenekét mossa a kútnál. A gyermek először álmosan pislog felém, de miután az értelem megnyitja elméjét, felismer, és szélesre tárja karját. Új nap, új reménységekkel. Odasietek a kúthoz, és némán megölelem őket, a fiúcska csupasz testét cserzett köpönyegemhez szorítom.

– A fürdés ezennel megvolt – fordulok vidámkodva nejemhez, de szemvillanásomból tudja, fontos beszédem lesz vele.

A gyermeket száraz ronggyal áttörölgeti, majd besiet vele a szobába, hogy az ébredező nagyobbak gondjaira bízza. Én ezalatt erszényemből pipát veszek elő, és megtömöm a maradék gargasi dohánnyal. Leülök a kút melletti padra, és az égre emelve tekintetemet füstkarikát eregetek a terebélyes diófára, kertünk büszkeségére.

– Ez az öreg fa túlélte a Vasháborút, vajon mi túlélnénk egy világégést?