AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

A két Trenk

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-75-4

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

A két Trenk

Tartalom

A két Trenk

Első kötet

ELSŐ FEJEZET A király és druszája

MÁSODIK FEJEZET A levágott kabátszárny

HARMADIK FEJEZET „Vous sentez d’eau de Cologne”

NEGYEDIK FEJEZET A salto mortale

ÖTÖDIK FEJEZET A magyar Trenk

HATODIK FEJEZET Circe

HETEDIK FEJEZET Ferde helyzet

NYOLCADIK FEJEZET A két Trenk szemtől szemben

KILENCEDIK FEJEZET A koronák mártírja

TIZEDIK FEJEZET Juventus – ventus

TIZENEGYEDIK FEJEZET A tűzkeresztség

TIZENKETTEDIK FEJEZET A széna-szalma tündér

TIZENHARMADIK FEJEZET A drága kotillyon s a még drágább viganó

Második kötet

ELSŐ FEJEZET A diadalszekéren

MÁSODIK FEJEZET A diadalszekér alatt

HARMADIK FEJEZET A végzetes pamflet

NEGYEDIK FEJEZET A nagybátya levele

ÖTÖDIK FEJEZET A börtönben

HATODIK FEJEZET A menekült

HETEDIK FEJEZET Potifárné asszony

NYOLCADIK FEJEZET Bécs városában

KILENCEDIK FEJEZET A kísértés

UTOLSÓ FEJEZET A csodatevő szent

Első kötet

ELSŐ FEJEZET
A király és druszája

1742-ben egy novemberi napon mutatott be egy fiatal nemest II. Frigyes királynak főhadsegéde, Lottum-Willich báró.

A királyt még akkor nem ruházta fel a „Nagy” melléknévvel a közvélemény. Ekkor még „Szép Frigyes” volt. Emlékezett a bemutatott ifjúnak a nevére is, az arcára is; még inkább az alakjára. Mikor az egyetemet meglátogatta egyszer a király, ezt mutatták be neki a professzorok mint legjobb tanulót, legvitézebb kardvívót és legszálasabb legényt. S azóta még nőtt egypár hüvelykkel. Kevés híja volt termetéből az egy ölnek. S ez az óriás termet a legszabályosabb idomokban volt kifaragva: Apolló alakja, Mars izmaival; arca elpirulásig ifjú, még hamvas, borotva nem érte: az arc még egy gyermeké, de a lélek, mely tekintetében előtte jár, egy férfié.

– Te vagy a derék Trenknek a legnagyobb fia, Frigyes; akit tavaly temettek el, katonai pompával; tizennyolc seb helyét vitte magával a sírba és az egész világ becsülését.

– Azt nem vitte a sírba, felség: azt a fiaira hagyta.

A királynak tetszett a merész válasz.

– Hát egyéb birtokot örököltél-e apád után?

– Igen, fölség; a scharlaki uradalmat és a kardját. Ez a kettő elég arra, hogy fölséged szolgálatába léphessek.

A király fölfogadta az ifjút a testőrcsapatjába.

II. Frigyes testőrsége száznegyvennégy lovasból állt, akik mellett még egy kis csapat hadapród képezte magát leendő testőrül.

Mert ez a testőrség egyre változott. Ez adta a tisztikart a porosz lovasezredeknek. Akik kitüntették magukat tehetségeik által, egyszerre magas tiszti rangban lettek elhelyezve; viszont pedig a legkisebb hibáért, gyöngeségért, mulasztásért el lettek bocsátva, vagy valamelyik várba bedugva s ott felejtve.

Fegyverzetük, vértezetük a legnagyobb fényűzéssel kérkedett; acélpáncéljuk ezüsttel kiverve, egyenruhájuk veres bársony, skófiumos hímvarrással, paszománttal borítva: maga a nyeregszerszám hatszáz tallérba került. S a gárdistának nem járt fizetés, csak jutalom vagy királyi ajándék alakjában: annak ex propriis kellett szolgálni.

S milyen szolgálat volt az! Amiben két-három paripa egy év alatt elpusztult. Reggel négy órakor már nyeregben ültek a gárdisták, s kezdődött kinn a mezőn a lovaglási gyakorlat. Félóráig tartó vágtató rohamok széles árkokon, sövényeken keresztül: mocsarakon, hepehupás angyalhullásos tőzegmezőkön át. Visszatérett számba vették a gyakorló vitézeket; rendesen hiányzott valaki: ha paripa törte ki a nyakát, ahelyett hoztak a királyi istállóból újat; ha maga a gárdista, annak szép parádés temetést csaptak, s helyébe rukkolt egy várakozó hadapród. Egy békeév alatt több gárdista elveszett, mint egy hadjárati esztendőben. Éjjel pedig, a legmélyebb álom idején, fegyverre trombitáltatott a király (maga is mindenben részt vett), s amelyik gárdista nyolc perc múlva teljes fegyverzetben ott nem volt a glédában a várlak előtt, kétheti áristomba került.

A délutánok sem voltak pihenésre szánva. A testőröknek tanulni kellett. Trenk Frigyes előnyben volt valamennyi felett. Ő már az akadémiát kitanulta, minden művelt nyelven beszélt és írt; költő is volt: verseket írt; a kardvívásban pedig nem ismert maga fölött mestert. Háromhetes hadapródsága után a királynak annyira feltűnt a nagy tehetségű ifjú, hogy magához hívatta, s hosszasan kiegzaminálta mindenféle tudományból, a klasszikusokból; majd azt adta fel neki, hogy ötven katona névsorát olvassa végig, s mondja el sorban. Trenk öt perc alatt készen lett vele. Azután azzal tette próbára, hogy egy és ugyanazon tárgyról fogalmazzon két különböző levelet, kétféle nyelven; az egyiket írja maga, a másikat diktálja a király segédtisztjének.

Trenk Frigyes egy ordre de bataille-t választott témának, mely a holnapi csatarendet állapítja meg, oly módon, hogy az igazi terv a hadosztályok parancsnokának szóljon, a másik pedig hamis terv legyen, arra szánva, hogy azt az ellenség a futárral együtt elfogja. Az igazi tervet francia nyelven írta Trenk maga, a hamisat latin nyelven diktálta a hadsegédnek egyidejűleg.

És azután – saját ötletéből – még egy tereprajzot is papírra vetett nagy hirtelen igazi és hamis alakzatban.

A király meg volt lepetve az ifjú lángeszétől; abban az órában kinevezte őt testőrtisztnek.

Hallatlan nagy ugrás egy háromhetes kadétból testőrtisztté emelkedni! Egy tizenhét esztendős gyermeknek!

E naptól fogva a király – atyja, mestere, barátja lett az ifjúnak. Megajándékozta két szép paripával, s ezer tallért adott neki a díszvértezetéhez; ami a tisztekénél még pompásabb volt: fegyverkovácsok remeke.

S a testőrtiszteknek nagy előnyeik voltak. Mindössze hat volt. S azok mindennap a király asztalánál ebédeltek, gálanapokon a királynénál. S II. Frigyes asztalánál sohasem hiányzottak a szép szellemek; a kor legkiválóbb tudósai: Voltaire, Maupertuis, Jordan, La Mettrie, Pöllnitz mindennapos vendégei voltak. Ezeknek a társasága oly tudásszomjat keltett az ifjú Trenk lelkében, hogy az éjjeli órákat, melyeket más ifjú mulatozásra fordít, ő a könyvei társaságában töltötte rendesen.

MÁSODIK FEJEZET
A levágott kabátszárny

Tanulmány, fegyvergyakorlat, fárasztó táborozás tölté be az első esztendőt, mely alatt minden bajtársa megszerette a gyermek hőst. Irigye nem volt, sem vetélytársa. Még nem ismerte a szenvedélyek napját, a szerelmet.

A következő télen nagy ünnepségek következtek a berlini udvarnál. Frigyes király nővérét, Saroltát nőül vette a svéd király, Gusztáv; annak a nászát ülték meg a királyi udvarban. Az ifjú Trenk ez alkalommal abban a kitüntetésben részesült, hogy a király őt bízta meg az udvari bálban a felügyeléssel. Óriási tolongás volt a termekben. Nemesség, polgárság, minden fegyverzetű katonatisztek, idegenek tolongtak egymást szorítva, s a lakomaasztalokat prédálva, melyeket az udvari lakájok újból megterítettek és étkekkel megraktak. A publikum szokása szerint az abroszokat is felszabdalta ünnepi emlékül. Valamelyik vendég magának a felügyelő tisztnek a kabátszárnyát is elvitte magával souvenir gyanánt; Trenk egyszerre csak azon vette észre magát, hogy a szép piros bársony szupervesztéjének a krepin hímzésű jobb szárnya hiányzik, s azzal együtt aranyóráját is ellopták.

S ahogy a német példabeszéd mondja: „akit a kár ért, az a csúfságot is megkapja”, a fiatal testőrtisztnek még azt a bosszúságot is el kellett viselni, hogy akármerre ment az ünneplő sokaság közt, mindig azt mondták: „Nini, a félszárnyú gárdista”.

Láthatta, hogy még az udvarhölgyek is a legyezőik mögé takarják az arcaikat, hogy nevetésüket elrejtsék. Kedve lett volna sírni, mint egy gyermeknek! Utoljára egy sötét zugot keresett fel, a díszbokrok között, hogy elrejtse magát: az éppen a női toalettszobának a szőnyegajtaja volt. Egyszer kinyílt az ajtó, s kilépett rajta egy ifjú hölgy. – A szépek közül a legszebb. – Rangban a legmagasabbak közül való.

Az úrhölgy néhány szót súgott az ifjú Trenk fülébe.

– Ön kárpótolva lesz a veszteségéért: látogasson meg holnap este.

Azzal elsietett a társaságba.

A szónál még többet mondtak a szemek. Ez a tekintet egy világot gyújtott fel az ifjú szívében.

Megtudta, mi a szerelem.

És a hölgynek is ez volt az első szerelme.

Az a hölgy már egy év óta férjnél volt.

Trenk Frigyes emlékiratában következetesen elhallgatja első szerelme istennőjének a nevét. Titoktartása nemes és helyes. Az a hölgy még élt: köztiszteletben élt. Trenknek sírjába kellett vinni a titkot. Ezért, mint maga is elismeri, egész élettörténete egy megérthetetlen káosz marad, melyben ő maga és a király ferde világításba kerül; az indulatok elképzelhetetlenek, a helyzetek megfoghatatlanok, összefüggés, vezéreszme hiányzik az egész meseszerű történetből.

Ámde az utókor kíméletlen; a sírba temetett titokzatos nevet manapság már minden Conversations-Lexikon kifecsegi. S amint az ki van mondva, egyszerre világossá és érthetővé lesz mindaz, amit Trenk maga önéletírásában homályba burkol. Első szerelme hölgyéről mindenkor úgy beszél, mint őrangyaláról, imádott bálványáról, ki őt balsorsában sem hagyta el soha.

S a szerelmi mámor nem volt az egyedüli öröme e titkolt szívtalálkozásnak. Az úrhölgy gazdag is volt, s jövedelméről szabadon rendelkezett. Azt kívánta, hogy választott ifja ragyogjon. Trenk Frigyes fényes öltözetével, pompás paripáival kitűnt a többi tisztek közül. Bőkezű volt, jó cimbora: tiszttársait pazarul vendégelte.

Ez a fényűzés feltűnt a királynak. Négyszem közé fogta az ifjút, egy híres dáridó után:

– Hallja maga! mondja csak: csupa sáfrányt terem a scharlaki uradalom? Mennyi magának a jövedelme hazulról?

– Ezer tallér, fölség!

– És maga egy hónap alatt elkölt ezer tallért. Bizonyosan tudom. Azt tudja maga, hogy én az adósságcsinálásért rögtön elkergetem a tiszteket?

– Egy tallérral sem tartozom senkinek fölség.

– Hát talán az aranycsinálás titkát találta fel. Alkimistákkal dolgozik egy műhelyben?

– Annyit tanultam a fizikából, hogy az alkímiában nem hiszek.

– Akkor hát a bockritterekkel van maga szövetségben, akik a vásáros kereskedőket kifosztogatják.

– Fölség! Bűnt nem lehet rólam föltenni.

– No, márpedig kivert tallérok és aranyak nem hullanak az égből! Én nem tűrök olyan embert magam körül, aki miszteriózus úton jut a pénzhez.

– Fölség! Annak a forrása nem földi eredetű!

– Mit mond maga? Hát talán vannak a világon még jótevő tündérek?

– Vannak, fölség – szólt Trenk szemét lesütve.

Erre a király elnevette magát.

– Értek mindent! Asszony van a kabálában! Jól van, jól, nem kérdezősködöm tovább. Az ilyen dolgokra boldogult atyám is szemet szokott hunyni. Azt mondta: szeretem, ha a gárdistáimat nagyra becsülik az asszonyok! Hadd legyenek a szegény generálisnék is boldogok vénségükre. Remélem, hogy a maga szeretője is vénasszony.

– Nem fölség: az egy tündér.

Ezt a szót nem lett volna szabad Trenk Frigyesnek kiszalasztani a száján. Ez lett egész balsorsának az enigmája.

– Ejh! Tündér? Tehát fiatal nő? Aki a bájait még kincsekkel is tetézi? Én eddig úgy tanultam, hogy a szép asszony pénzbe kerül.

Trenk megint hibázott, amidőn bizalmaskodni kezdett a királlyal.

– Igen. Egy princnek meg egy feleséges embernek.

Ezt a riposztot nem felejtette el Frigyes király.

Hja, bizony ő is Ádám fia volt. Eszébe jutott a szép danzigi énekesnő, akit atyja, a „nagy kurfürst” a pellengéren korbácsoltatott meg, amiért a kronprincet „élek-e, halok-e?” virágot tépni tanította.* Aztán meg a többi. A szép Frigyes nem utálta a szép asszonyokat. Mikor az atyja kiszemelte számára a fejedelmi menyasszonyt, akiről azt írta a fiának, hogy „se nem szép, se nem rút”, akkor azt mondá a princ, hogy „Isten neki! Legyen hát feleség belőle. Akkor aztán szabad leszek!” – És tudta használni a szabadságát, amit a házasság ad a megnősült férfinak. Óh, annak már minden szabad. Azért Frigyes király a legnagyobb tisztelettel viselkedék a királynéja iránt. „Tisztelet” – házastársak között! Ez az a gyümölcstelen fügefa, melyet a Messiás megátkozott a pusztában.

Most már csipkedve volt a király, s végére akart járni a titoknak.

– Van férje a szép tündérnek?

– Nagyon öreg.
– S ez elég ok arra, hogy a homlokára szarvakat növesszen?

– Eltakarják azt a babérai.

– Tehát katona? Hadvezér?

– Azt én nem mondtam. Lehet államférfi is.

– Ah, azoknak a feleségét mind ismerem. Tisztességes asszonyok. Egy szeretőnél többet nem tartanak. Előttem nincsenek budoártitkok.

– Ez az egy az fog maradni, fölséges uram.

– Maga nagyon elbizakodottan beszél.

– Felséged jósága bátorít rá. Tudom, hogy amit a szív vétkezik, azt kegyelmesen szokta megítélni.

– Ezt helyesen mondta maga. Szerelmi kalandokat nem úgy ítélek meg mint király, nem úgy mint atya; hanem mint testvér. De van egy bíró, aki nem ilyen kegyelmes: az a férj.

– Az nem tudhat meg semmit.

– Jól van, ne mondjon neveket, se a személyeket ne írja le, a kaland színhelyét se mappázza le előttem; de a többit mondja el őszintén, hogy megtudjam, bolondság-e az, vagy okosság, amit tesz. Nem szeretném, ha a férj egyszer rajtakapná magát a tête-à-tête-en; mert az rögtön főbe lőné.

– Az bizonyos. De a meglepetés lehetetlen. Tündérnőmnek a titkába csak egy fraj van beavatva, aki él-hal az asszonyáért, s olajba hagyja magát főzetni, mégsem vall ellene. Az öregúr ebéd után elmegy a klubba, s ott kártyázik éjfél utánig, ezek az én üdvösségemnek az órái. Ezalatt találkozom szívem bálványával. Higgye el, fölséged, hogy a legideálisabb gyönyöröket élvezzük egymással: Plátó sem álmodott égibb szerelemről.

– Elhiszem: ha akarom. Magától szép, hogy mondja. De hát van magának olyan mesebeli köpönyegje, amit ha fölvesz, láthatatlanná lesz, hogy egy nagyúr cselédjei észre nem veszik, mikor jön és megy a palotában?

– Van ilyen köpönyegem.

– És nem is hallanak meg semmit?

– A komorna szobája a találkozónk helye, melynek szomszédja nincs. Ez pedig egy dupla szőnyegajtóval van elválasztva az úrnő budoárjától. Azalatt, amíg mi e szerény kis szobában az Olymp örömeiben osztozunk – testvériesen, a bizalmas fraj az úrnő helyét foglalja el az alkoven fekhelyén. Mikor aztán kinn az utcán a strázsa elkiáltja magát: „Fegyverbe!”, s a nehéz karossz begördül a kapu alatt, akkor a fraj tudatja velünk, hogy a paradicsom kapuja bezárult, s a megérkező férj ott találja a helyén a hitvesét –, jó éjt kíván neki, s aztán megy aludni.

– De hátha egyszer el találna maga az őrt álló (azaz fekvő) fehércseléd is aludni, s ugyanakkor a hazatérő férjnek eszébe jutna – jó éjszakát helyett jó reggelt kívánni az asszonyának?

– Már egyszer megtörtént ez az eset. A frajt elnyomta az álom, nem hallotta meg sem az őr kiáltását, sem a kocsigördülést, az öregúr az escalier dérobén jött fel. A fraj csak akkor vette észre, mikor föléje hajolt. De hirtelen feltalálta magát. Gyorsan az arcára rántotta a takarót, s azt kiáltá: „Ah, vous sentez du pipe”. Erre az öregúr, kötelességét tudva, átment a toalettszobába, alaposan kimosdott a pipafüstből, s kellőleg beotkolonozva tért vissza. Ezalatt végbement a személycsere. Azóta Menelaus mindig előbb az eau de Cologne-os flaconnál tesz látogatást, mielőtt Helena álmát megzavarná.

– Maga csakugyan az ördögökkel játszik. No, még egyet mondjon meg. Én több ízben alarmot fúvatok éjfél után. És maga még egyszer sem maradt el a megjelenésről. Hogyan lehet nyolc perc alatt fegyverbe öltözni, a szép tündértől a királyi palotáig jönni, az istállóban a lovat felnyergelni, s a vártéren megjelenni? Van magának egy olyan tevebőre, mint az ezeregyéjszakai tündérhercegnek, amire ráül, s azt mondja: „Hipp, hopp! ott legyek, ahol akarok”?

– Van, fölség.

HARMADIK FEJEZET
„Vous sentez d’eau de Cologne”

A király ezúttal egy kegyes intéssel bocsátá el a fiatal druszáját: vigyázzon, hogy a nyakát ki ne törje.

Azonban minden intézkedést megtett, hogy megtudja, ki az a – nem a hölgy –, hanem a tiszteletreméltó férj, aki tudtán kívül ilyen megtiszteltetésben részesül. Kémeket állíttatott fel minden kijárónál, ahol Trenk a tiszti lakhelyéről elmenni s ahová visszatérni volt kénytelen. Nem lett semmi sikere a kémkedésnek. A rendőrség ügynökei nem hoztak más értesítést, mint azt, hogy Trenk esténként a Spree mellett sétál – tudósok társaságában, azután rövid vacsorához ül a tiszttársaival a csárdában, onnan a takarodóra hazasiet a szállására. S a testőrtisztek lakása ott volt a királyi palotának egyik szárnyépületében, az istállók fölötti második emeleten. Az első emeletet fegyvertárnak használták.

Az éjjeli szolgálaton levő gránátos tisztek sem tudtak jelentést tenni afelől, hogy Trenk Frigyes a kapuzáró dobszó után ki s be járt volna a palota ajtaján. Még a folyosón sem találkoztak vele. A „fegyverre” trombitálás után pedig nyomban előjött a szobájából, és sietett le az istállóba, a paripájához, s ott volt a hadsorban a nyolc perc letelte előtt.

Egyszer éjfél után két órakor, nemsokára a klub feloszlása után, a király generálmarsot veretett, mellyel az egész helyőrség fegyverbe lett szólítva, a lovasság vágtatott minden irányból a királyi várlak felé, a gránátosok ostromlépésben siettek gyűlőhelyeikre: nyolc perc alatt csatarendben állt tízezer harcos.

A király maga is előlovagolt a kastélyból hadsegédei és testőrei kíséretében.

Azután egyenként magához szólítá a hadcsapatok parancsnokait, hogy a tábori jelszót megsúgja nekik.

E fülbesúgás alatt oly közel hajolt a király a vezéreihez, hogy az orcáik érték egymást.

Bizony pipaszagú volt valamennyi! Némelyiknél egy kis gyönge aromája a fokhagymának is volt érezhető.

Egyik sem „az”!

Egyszer aztán, mikor a fekete vértesek generálisához hajolt a király, megütődve kapta hátra a fejét.

– Ah! vous sentez d’eau de Cologne!

A vitéz főtiszt vállat vont. Hát mért nem volna szabad kölnivíztől illatozni a fekete vértesek generálisának?

S mi felháborodni valója van egyáltalában a királynak azon, hogy tábornokai közül melyik szokott kölnivízben mosdani éjfél után két órakor?

Az volt a baj, hogy ez a vitéz hadvezér éppen A. Z. herceg (uralkodó család ága) – és Amália princessznek a férje.

Az pedig a királynak legifjabb nővére volt: atyjának legkedvesebb leánya; a legszebb, a legszellemdúsabb korának hölgyei között.

Ma már minden stereotip kiadásban megtaláljuk azt az adatot, amit Trenk maga holtig eltitkolt.

A király alig tudott ura lenni haragjának.

A hadcsapatokat szemlére sem vette, chamade-ot fúvatott: kaszárnyáikba bocsátá valamennyit.

És amikor visszafordult a testőrei felé, Trenk Frigyesnek azt dörmögé félhangon.

– Kend infámis gonosztevő! Vigyázzon kend a fejére!

Azonban újabb inkvizíciót nem indított ellene.

Egy rejtély már ki volt találva.

Hogyan tud a légyottról itthon teremni a szerelmes oly meserövid idő alatt?

Ugyanabban a palotában lakik a tündérnője is, a várlak átelleni szárnyában, melynek udvari ablakai szemközt vannak a testőrtisztek lakásainak ablakaival.

Ennek tehát nem kell se kimenni éjjel a palotából, se visszajönni: helyben találja a paradicsomot.

Azonban egy még nehezebb talány állt a bizonyossá lét útjában. Hogyan lehet a testőrtisztek lakosztályából a hercegnőébe átkerülni? A kettőt egy háromölnyi magasságú fal választja el: felül kétszeres vasráccsal; azon ember át nem mászhat épkézláb. És föltéve, hogy kötélhágcsókkal véghez vihetné is e nyaktörő merényletet, az alarmfúvás ideje alatt az istállók előtti várudvar annyira megtelik testőrökkel, akik a lovaikhoz sietnek, hogy egy ilyen falon mászkáló embert annyi lámpás mellett egyszerre meglátnának.

Volt azonban a várpalota udvarán egy óriási hársfa, melyet még a nagy kurfürst Frigyes Vilmos atyja ültetett, s az ivadékai úgy tiszteltek, mint az izlandiak a szent Igdrazill kőrisfát.

Ennek a terebélyfának az ágai igen közel hajlottak egyfelől a testőrtisztek ablakaihoz, másfelől a hercegnő lakosztályáéhoz.

Lehetséges volna-e, hogy valaki ezen az úton járjon a tiltott paradicsomba? A hársfa ágai mégiscsak innen is, onnan is jó egy ölnyi távolra vannak az ablakoktól.

A szerelmesek előtt nincs semmi lehetetlen.

NEGYEDIK FEJEZET
A salto mortale

A királynak legbizalmasabb embere volt a lengyel eredetű Jasinszky, a testőrcsapat parancsnoka. Ez hordta neki a tudósításokat a tisztek köréből. Egy napon a király A. Z. hercegnek megbízást adott, mely azt huszonnégy óráig távol tartá a fővárostól. Annak a napnak az estéjén ezt az utasítást adta Jasinszkynak:

– Kegyelmed most ide plántálja magát az én udvari szobámnak az ablakába, és egész éjfélig és azután ismét az alarm-trombitaszóig figyelemmel obszerválja azt a két szemközti ablakot. – (A király jól tudta, hogy melyik Trenk ablaka, s melyik a komornáé.) – Énnekem aztán hűségesen referál arról, amit animadvertálni fog.

Jasinszky ott maradt a lesben.

Nem soká tartott az unatkozás. Amint a váróra elkongta a tizenegyet, s az őrt állók „Halt! Wer da? – Patrol vorbei!” kiáltása elhangzott, felnyílt a hercegnő lakosztálya felőli ablak. Egy fehér alak jelent meg egy pillanatra; de rögtön visszahúzódott.

Arra tüstént felnyílt az átelleni ablak, s ott meg egy férfialak lett látható.

Ez azonban kilépett a párkányra, s valamit hajított a hársfa felé. Az udvari lámpa gyönge fényénél nem lehetett kivenni, hogy mit. A következő mozzanatból azonban kombinálni lehetett, hogy az egy kötél, melynek végére valószínűleg nehéz gömb van megerősítve, aminél fogva az, mint a „lasszó” a fa ága körül tekeredik. A férfialak mind a két karját magasra nyújtva, előredűlt, elrúgta magát a faltól, s aztán egy merész lódulással ívben repülve átjutott a hársfára. Ott eltűnt a sűrű lombozat között.

Rövid vártatva előkerült a fa másik oldalán. Ott megkötötte a zsinórt a faághoz, s a gömbös végét behajítá az átelleni nyitott ablakon. Azt odabenn feszesre húzták.

Akkor aztán a kezein függve végigkapaszkodott a faágról az ablakig. Az ablak bezárult utána.

Jasinszky, utasításához híven, tovább is a kémszemlén maradt. Irigyen számlálta az óranegyedeket, amiket a kastély órája elkongott. Már az éjfélt is elütötte. Ez a kísértetek és a szerelmesek órája.

Ekkor hangzott a fegyverbe hívó trombitaszó. Két perc múlva már nyílt az ablak.

A férfialak ugyanazzal a merész ívrepüléssel áthajította magát az ablakpárkányról a hársfára, s a túlsó oldalon a lombok közül előkerült. Itt azonban már nem ismételheté a kötéllel való átrepülést, mert akkor az ághoz tekert kötél ott maradt volna, s árulójává lesz. Mit csinált hát? Kiállt az ág közepére, s néhányszor meghimbálva magát, a hajlós hársfaágat rugantyúnak használta, s egy vakmerő szökéssel átugrott az ablakába. Ha a trempolinnak használt ág letörik alatta, agyonzúzza magát.

Lenn az istállók udvarán már jártak-keltek a lámpásokkal, de éppen a fény miatt nem vehették észre oda alatt, ami a fejük fölött történik. Mikor ezt a tapasztalatát elmondá Jasinszky a királynak, őfelsége elszörnyedve kiálta fel: „Ezt a gamint a bolondok tornyába kell záratnom!”

Hiszen más is volt szerelmes! De hogy mindennap a nyaktörést kockáztassa a szerelméért: az több a megengedett könnyelműségnél.

A király föltette magában, hogy a védencét ki fogja gyógyítani ebből a nyavalyából.

Jasinszkynak ugyan szigorú titoktartást parancsolt, de föl lehetett tennie, hogy más tiszttársa is észrevette már ezeket az éjjeli tornagyakorlatait Frigyes kornétnak. S abból aztán egyszerre ki lesz találva az enigma.

Az ablak ugyan a szobaleányé; de az a feltűnő pazarlás, az nem a cseléddel való szerelmes viszonyra vall.

A király most már világosan tudott mindent. Ennek az idillnek véget kell szakítani.

Jasinszky utasítva lett, hogy szépszerével figyelmeztesse az úrfit játékának veszedelmes voltára.

A fővárosba olasz kötéltáncosok vetődtek, akik merész erőművészeti mutatványaikkal gyönyörködtették az udvart és a teljes című közönséget. Volt közöttük egy pojáca, aki a lóbált trapézról elhajította magát hatöles magasban s akit egy fejével lefelé csüggő akrobata hölgy kapott el röptében a két kezével.

Este a vacsoránál a tiszt urak is e bámulatos salto mortaléról beszéltek.

– Ez mind semmi – monda Jasinszky. – De én láttam egy olyan saltimbanque-ot, aki a királyi palotának egyik ablakából a másikba átrepült a nagy hársfán keresztül, s ott akadt fenn, a szemközti hölgy karjai között.

Trenk Frigyes elsápadt erre a szóra.

A tisztek kacagtak, és protestáltak Jasinszky ellen. Ekkora medvét nem szabad felkötni gavallér embereknek.

– Parola d’honneur, hogy láttam ezt a produkciót – szólt Jasinszky.

Erre Trenk Frigyes fölkelt az asztaltól, s a pohara tartalmát a háta mögé öntötte.

– Én olyan emberrel, aki egy lehetetlenségre a becsületszavát teszi fel, egy asztalnál nem iszom.

Ha ez a gorombaság más tiszttel szemben történik, okvetlenül párbaj lesz belőle, azonban Jasinszky parancsnoka volt Trenknek, s az alsóbb tiszteknek tiltva volt az elöljáróikkal verekedni. Trenk Frigyes kapott egy heti árestomot Spandauban.

Mikor visszakerült Berlinbe, szomorúan tapasztalá, hogy a gárdisták szobáinak ablakai vasráccsal lettek feldíszítve. Vége volt a salto mortáléknak. Mást kellett kigondolni.

A tavasz megnyíltával a király tiszti környezetével együtt átköltözött Charlottenburgba; a királyné és a hercegasszonyok Berlinben maradtak: ott még akkor az operaévad tartott.

Charlottenburg azonban nincs olyan messze Berlintől, hogy egy szerelmes gárdista este későn oda ne vágtathasson, s korán reggel ismét ott ne legyen a réveille-nél.

Trenk Frigyes azt írja a memoárjaiban, hogy a béke esztendejében két paripát agyonlovagolt. Ilyen módon ez könnyen megeshetett. Néha az is megesett rajta, hogy nem volt ott pontosan a szabott időben. Azzal vágta ki magát, hogy vadászni volt. A király fölmentette a büntetés alól. Maga II. Frigyes gyűlölte a vadászatot, de tisztjeinek elnézte. Azt tartotta, hogy az megőrzi őket a kártyázás szenvedélyétől.

S minthogy Trenk rendesen a vadászat trófeumait is magával hozta, vadásztáskáját teletömve szalonkával (Oculi és Palmarum között volt az idő) hát igazolva is volt a holjárása.

A szalonkákat a királyi asztalra szervírozták, az ebédhez rendesen A. Z. herceg is hivatalos volt, aki nem győzött eléggé csodálkozni a fiatal gárdista vadászszerencséjén, aki egy éjjel tíz-tizenkét szalonkát tud összeszedni, holott őneki hat vadásza van, s azok együtt sem viszik többre egy tucatnál. Azt nem találta ki a sérénissime, hogy ezt a másik tizenkettőt is az ő vadászai lőtték.

A király sem tudhatta meg az igazat. Egy szalonkavadászt nem lehet rendőrkémekkel kísértetni a kokojszásban.

Trenk Frigyes vadászöltözetben, mint a hercegi erdőszerhez tartozó jáger, jött-ment minden feltűnés nélkül a hercegi palotában. A városon kívül volt egy határkocsma, ott levetette a livrét, s fölvette a gárdistadolmányt.

Azt írja ezekről a napokról maga a regény hőse, hogy a charlottenburgi hadgyakorlatok alkalmával nyolc nap alatt nem aludt többet ugyanannyi óránál. Így van az, aki a szalonkákra cserkészik.

Azonban – ahogy a jägerlatein mondja a szalonkákról: „palmárum! trallárum!”, a húzásnak vége van, s azzal együtt megszűnik minden vadászati ürügy, kezdődik a vadakra nézve a kíméleti idő. Valami mást kell kigondolni a paradicsom tolvajának. Mert az a mindent tudás tiltott almafája olyan csodálatos fa, hogy minden évszakban érik a gyümölcse.

Más akadályok is halmozódtak össze. A király és a testőrcsapat Potsdamba költözött át. A gárdisták ott tanították be a lovasezredeknek a hadfordulatokat. Trenk Frigyesre volt bízva a sziléziai lovasság betanítása. Nagy tisztelet, de nagy fáradság.

Azt a bizonyos frajt, aki a tündéri találkozásokat közvetíté, férjhez vitték. A király szerzett számára egy erdőmestert, aki elvitte magával Litvániába.

Amália hercegnőt pedig átköltöztették a Spree szigetére. Ott volt a hercegnek egy pompás nyaralókastélya. De oda már igazán nem lehetett ellenőrzés nélkül bejutni a szerelmes úrfinak.

Pedig hát tizenkilenc éves korában nem lehet az embernek a szívét jégre tenni.

Hiszen a király nem is követelte a testőrtisztjeitől, hogy az aszkétai életben gyakorolják magukat.

Mikor hírül hozták a királynak Jasinszky kémei, hogy Trenk úrfi a fáradságos hadgyakorlatok után, ahelyett, hogy testét a megérdemelt pihenésnek adná át, gyorsan átöltözik az inas ruhájába, s a vezetéklóra ülve, galoppban elvágtat a Spree partjára; ott van egy híres csárda, annak egy még híresebb kocsmárosnéja; szép, mint az ördögök leánya: annál szokott az úrfi vigasztalást keresni; hát arra azt mondta a király, hogy jól teszi. Azt már homoeopathia nélkül is tudták, hogy a szerelmet szerelemmel szokták gyógyítani.

A szép Annamidinek azonban volt egy halászlegény szeretője, akinek a kunyhója odaát volt a Spree-szigeten. S az minden alkalommal rajtakapta az érzékeny találkozón a gárdistát a kedvesével; s abból nagy veszekedés támadt a zárt szobában, aminek azonban rendesen az lett a vége, hogy Trenk Frigyes jól eldöngette a féltékeny vetélytársat, s kidobta az ajtón. Ez aztán, a betört orrát a markában tartva, bömbölve ment a ladikjához, s átkozódva, fenyegetőzve evezett vissza a szigetre. Azért másnap megint csak ott volt, s ismét kidobatta magát. De rendesen még aznap is visszaevezett a csárdához, s aztán a még ott talált lovas katonával szépen kibékült, és együtt megitták a békepoharat.

A kémkedők egyet mulasztottak el apróra megfigyelni, azt, hogy vajon a betört orrát tenyerével takargató legény ugyanaz a halász-e aki a kocsmárosné szobájába betört? Hátha az maga ott maradt? S akit az ajtón kitaszigáltak, az a Frigyes kornét úr volt; aki aztán szépen átevezett a halászcsónakon a szigetre.

Ez a gyanú nem csírázott ki.

Annyival kevésbé lehetett aggódni, mert a hercegnő nyári kastélya nagyon jó őrizet alatt volt tartva. Hatalmas palánk zárta el a sziget többi részétől, s a kapu előtt katonaőr állt.

Hát még belül. A hercegnőnek volt egy vén duennája, akinek az úrnőjét, mint az árnyéknak úgy kellett mindenüvé követni.

Amália hercegnő szenvedélyes solymász volt. S erre a sportra különösen kínálkozott a Spree-sziget, melynek zátonyos oldalát ellepték a gémek és kócsagok. A duenna oda is mindig vele ment. Majd meg madárfogásra adta magát a hercegnő, s az udvarhölgynek ott kellett vele naphosszat ülni a bokorban lélegzetét visszafojtva, s lesni a csapóhálóba kerülő pintyőkéket. Máskor meg végigjárták a nagy pázsitot, négylevelű lóherét keresve. A hercegnő talált is néha egyet-egyet. Mint tudva van, a négylevelű lóhere szerencsét hoz, de nem annak, aki találta, hanem akinek a találó ajándékozza (természetesen – nő férfinak). A herceg nemigen kapott a négylevelű lóherékből. Az udvarhölgy pedig sohasem talált; meg is lett volna verve a szerencséjével, akinek azt ajándékba adja.

De mindenekfelett nagy szenvedélyt mutatott a hercegnő a fürdés iránt. A hercegi kastély parkja a sziget egyik oldalán egész a partig nyúlt le, ahol vén szomorúfűzfákkal volt szegélyezve. A folyam fölé egy deszkapavilon volt építve, annak a belsejében volt az úszómedence, kétoldalt öltözőszobákkal.

Már ezt a gyönyörűséget csak a korlát mellől nézte a duenna, ő nem szerette a hideg fürdőt. Kettőjükön kívül senki sem volt jelen. Ami arra bátorítá a hercegnőt, hogy lubickolásai közben az úszóruhát is mellőzze. Hisz nem láthatta más istennői termetét, mint asszonyi szemek. A fürdőpavilonhoz száz lépésnyire közelíteni tiltva volt minden halandónak, vízen és szárazon. A vízben fehér-fekete zászlós karók jelölték a tiltott részt, s a parton ott állt a faköpönyeg előtt a strázsáló vadász, aki mindenkire rálőtt, amint a tilos határt átlépte.

Itt is tökéletesen biztosítva volt Amália hercegnő a meglepetéstől. Csak egy dolog nem bizonyos. Az, hogy hátha akadhat olyan gyakorlott úszó, aki száz lépésnyire el tud úszni a víz alatt egy lélegzetvétellel; ennyi a távolság a halászkunyhó és a pavilon között. S valamelyik öltözőszobának a padlóján lehet egy fölemelhető deszka.

Maga Trenk Frigyes ennyit mond sejtetőül:

„Talán megírom egyszer azt a regényt, mely Robinson lovagnak háromévi élményeit a berlini Spree-szigeten, átöltözött alakban elmeséli.”

Három év a paradicsomban! S még most csak az elsőnél vagyunk. Nem ér-e ez meg tíz esztendőt a pokolban?

Hogy valamennyi árgus szemek elől el tudta rejteni Spree-szigeti boldogságának titkát Trenk Frigyes! S azalatt mindennap szemtől szemben állt azzal a királlyal, akinek kertjéből lopta a virágot, s szelíd, nyugodt arccal, ábrándos kék szemeit félig lezárva, tűrte el annak vizsgáló tekintetét.

S ha egyszer – évek után – rájön ez a király – ez az ember, hogy őt a legkedvesebb védence folyton csalja és meggyalázza, s teszi ezt a lángész találékonyságával, a gonosztevő rafinériájával, s az őrült szenvedélyével! Mit fog tenni vele ez a sértett ember? Aki azonfölül még király is?

ÖTÖDIK FEJEZET
A magyar Trenk

A kalandos regényt egyszerre félbeszakítá a megújult háború.

A béke esztendjét, mely menyegző és parádé között folyt le, már megelőzte két véres hadjárat; II. Frigyes az 1741-i háborúban elfoglalta az osztrákoktól Sziléziát, s a visszafoglalási kísérletnél döntő ütközetet nyert meg Mollwitz körül. Ezt a diadalt ugyan tudtán kívül aratta a király, derék gránátos ezredei – ezek a mozgó bástyák – nyerték azt meg; míg ő maga összetört lovasságával futott a csatatérről, az üldöző huszároknak visszakiáltva: „Engem nem fogtok el; jobb lovam van, mint valamennyiteknek!”

Azután az osztrák örökösödési háború szépen kihízott európai háborúvá. II. Frigyes szövetséget kötött XV. Lajossal, német a franciával! Ausztriának pedig segélyére jött Anglia; amazokhoz csatlakozott Spanyolország, emezeknek pártjára kelt Nápoly és Szardínia; valamennyi ellenség kiválasztotta Ausztria semmivé tételére a bajor királyt, Károly Albertet; annak szánták Mária Terézia német és cseh tartományait. Magyarországot meghagyták a királynőnek.

Ekkor azonban Magyarország is beleszólt a háborúba. Ismeretes a „vitam et sangvinem pro rege nostro” jelszóval kezdődő fordulópontja a történelemnek, s amíg a francia hadsereg Prágát elfoglalta, amíg a bajor sereg Bécs kapujáig hatolt, a burkus a kettő között nyomult előre; amíg Károly főherceg, az osztrák deréksereg élén azt kérdezgette a bécsi főhaditanácstól: „Már most én a három ellenség közül melyiket támadjam meg?”, azalatt a magyar hadsereg, Khevenhüller tábornagy alatt Nádasdy Batthyány-huszárjaival, kunok, jászok, hajdúk hadaival betört Bajorországba, elgázolt franciát, németet, akit útban talált, s amely napon Károly Albertet Frankfurtban a Bertalan-székesegyházban német császárrá megkoronázták, azon a napon törtek be fővárosa, München kapuin Menczel pandúrjai, s a frankfurti illuminációkhoz és tűzijátékokhoz a szerteszét felgyújtott falvak és városok vésztüze adta a visszfényt. VII. Károly császár, Csehország királya megkapta, amiről álmodott, ezt a két dicsőséges titulust; hanem egész Bajorországot elveszté.

Ekkor kezdett Trenk Ferencnek a neve Németországon egyértelművé lenni az ördögével. Ő csinálta ezt a rettenetes kivilágítást ellenség földjén.

Trenk Ferenc közeli rokona volt Frigyesnek, atyáik testvérek voltak. Családjuk a legrégibb német lovagok törzséből való. Frigyesnek az atyja a család törzsbirtokán, Königsbergben maradt. Porosz lovassági tábornok lett, az öccse pedig osztrák szolgálatba állt, magyar honosságot nyert, Horvátországban nagy főnemesi birtokot kapott donációba, s Magyarországon is halt meg mint Lőcse városának parancsnoka.

Tehát már a két testvér megérte azt, hogy mint ellenség álljon egymással szemközt. A mollwitzi ütközetben egymásnak a katonáit vágták. A két unokatestvér azután még az ellenséges fegyverzeten kívül testben és lélekben is tökéletes ellentéte volt egymásnak.

Frigyes szoborszerű, atlétai alak, apollói arccal, behízelgő kék szemekkel, oroszlánrőt hajjal, mely Frigyes király mintájára, nagy göndör fürtökben, homlokáról felsimítva omlott hátra. Ferenc pedig széles vállú, vastag derekú vasgyúró, rendkívül hosszú karokkal és iszonyú tenyerekkel, ha egy embernek a koponyáját a markába szorította, az elájult bele. Az van róla feljegyezve, hogy a pallosával egy ökörnek a nyakát egy csapásra le tudta vágni, s a törökök fejeit úgy aprította, mint a répát. Arca születésétől fogva rút volt; kiálló pofacsontok, bikahomlok, sűrű szemöldök, vastag orr, felvetett, széles ajkak, előrenyúló áll; sörtekemény haja fekete volt, s mikor haragba jött, a fejbőrét mozgatni tudta, s akkor a haja ég felé meredt. S ezt az ijesztő arcot még rémségesebbé tette egy véletlen. Egyszer egy tonna lőpor robbant fel mellette, s a láng úgy teleszórta az egész arcát fekete lőpor-pontokkal, hogy annak most már minden attribútuma megvolt, ami egy ördög minősítéséhez megkívántatik. Tökéletessé tette azt azonban indulatának kifejezése az arcvonásaiban.

Ahogy Frigyes maga leírja nagybátyját, a magyar Trenk kegyetlen volt, dorbézolásban és kicsapongásban véget nem ismerő. A szerelmet is csak úgy ismerte, mint a kínzásnak legpokolibb faját. Kíméletlen az ártatlanok iránt, engesztelhetetlen a bosszúállásban, embergyűlölő az istentelenségig, s minden vallásnak megtagadója. Mint ellenség félelmes, mint barát hitszegő, csalfa.

És amellett egy lángész! Tele humorral, szatírával, sokat olvasott, tanult; a feje egy káptalan; hétféle nyelvet beszél úgy, mint aki beleszületett; mikor a kalandjait elregéli, mikor a vezérek, udvaroncok léhaságát előadja víg társaság előtt, mindenki kacag rajta, s elfelejtik neki, hogy olyan rút. Még hegedülni is tudott – és igen szépen. Mikor azokat a mélabús magyar és horvát népdalokat hangoztatá a nyirettyűjével, az embert megríkatta vele.