részlet

Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Boo Walker: Singing Trees

Copyright © 2021 by Lemuel (Boo) Walker

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Lex Copyright Office. All rights reserved.

Borító © Caroline Teagle Johnson

Hungarian translation © Békési József, 2023

© Next21 Kiadó, 2024

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Bardi Betty

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Bérci Ágnes

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

ISBN 978 615 6414 94 6

Pattynek

Előhang

2019. december

Cape Elizabeth, Main

A lépcsősor tetejére érve, kesztyűs kezével a jeges korláton, a hatvanhét éves Annalisa Mancusónak elállt a lélegzete a több száz szélcsengő láttán, amelyek az évek során az éneklő erdővé vált liget fáinak hófödte ágairól lógtak le.

Az, amelyiket ő készített majdnem ötven évvel azelőtt – a barátnője gyűjteményének központi darabja –, a vele szemben álló vörös tölgyön függött, körülbelül félmagasságnál. Az aranyszínű ingasúlyt, amely réges-régen egy antik állóóra szerkezetét hajtotta, régi kulcsok és ezüstpálcák vették körül. Belegondolva abba, hogy a nyolcvanas évek óta ott voltak, az alkatrészek jól állták az időjárás viszontagságait, mintha csak megdermedt volna körülöttük az idő.

Annalisa az összes elfeledett alkotórészt abban az órásműhelyben találta, amely az első munkahelye volt, még azelőtt, hogy a haragos vihar megállapodott a feje fölött, és feltárt egy világot, amelyet titkolt célok, hazugságok és háborúk mocskoltak be. Az ambiciózus tizennyolc éves lánynak fogalma sem volt arról, hogy mi vár rá, sem pedig arról, hogy a fényes nappalokat mindig sötét éjszakák követik.

Előtörtek az emlékek – pillanatok a számtalan órából, amelyeket az anyja felügyelete alatt töltött a bangori házuk oldalsó tornácán, annak a szélcsengőnek a hipnotikus dallamára mozgatva ecsetjeiket, amelyet még Annalisa két-három éves korában készítettek antik kanalakból és ezüstcsengőkből. Ott a tornácon, a festőállványok előtt lelhettek menedéket az apja rosszkedve elől, és ott fedezte fel ezeknek a szélfútta hangszereknek a gyógyító erejét.

A békét az erdő mélyén támadó fehér suttogás törte meg, amely egyre hangosabb lett, ahogy közeledett. A talajt borító nedves avar felkavarodott, néhány levél keringve a levegőbe emelkedett. Aztán megérkezett a csípős téli szél, és a csengők őrült táncra keltek.

Annalisa megborzongott, és lehunyt szemmel hallgatta a levegőt betöltő szimfónia hangjait. A múlt körülölelte, mint egy nagy kendő – vagy mint egy kígyó.

Amikor a szélroham lecsillapodott, Annalisa elengedte a veszélyes gondolatait, azokat, amelyek oly sok év óta kínozták, és újból megborzongva visszanézett a csengőkre. Maine-ben nőtt fel, ezért egykor egész délelőtt képes lett volna ott állni a fagyos hidegben, de az évek lehántották róla a fiatalság takaróját, úgyhogy tudta, jobb, ha elindul. Remélhetőleg fel tud még mászni egy létrán, tekintettel arra, amit a fejében forgatott.

Lement a lépcsőn, átvágott a hófoltos udvaron, belépett a kerti tárolóba, és a falnak támasztva, a lombfúvó mellett talált egy kihúzható létrát.

– Pedig jó ötletnek tűnt – mondta fennhangon, felidézve a barátnőjének tett ígéretét, aki néhány kilométernyire tőle épp a halál kapuján kopogtatott. Sok katarzis előzte meg, hogy Emmát a barátnőjének nevezze, de most már könnyű volt a szó a nyelvén és a szívében is.

És az egész ezekkel a szélcsengőkkel kezdődött.

– Biztos, hogy jó ötlet a létrázás? – kérdezte Emma, tudva, hogy a kérése egy kis veszélyt is rejt magában.

– Most viccelsz? – felelte Annalisa vigyorogva. – Négyévnyi túlárazott barrézást látsz magad előtt. Akár a Szeplőtelen Fogantatás katedrális tornyára is fel tudnék mászni.

– Mindig ez a viccelődés – mosolyodott el halványan Emma.

Annalisa elindult a vörös tölgy felé, és közben azon töprengett, mi köze a barrénak ahhoz, hogy szélcsengőket szed le magas fákról. Kitolta a létrát, rögzítette, aztán az ágnak támasztotta. Az alsó fokra fellépve megbizonyosodott róla, hogy stabilan áll, majd óvatosan felmászott, végig érezve közel hetven évét a térdében. A lába remegni kezdett, ahogy egyre távolabb került a talajtól. Amikor felért a szélcsengőhöz, vett egy nagy levegőt, és megpróbálta leakasztani a kampóját.

Noha alapvetően az egyensúlyára és a küldetésére koncentrált, önkéntelenül is felmerült benne a gondolat, hogy ha valaki titokban levideózná ezt az abszurditást, akkor az egész YouTube rajta röhögne. Felrobbanna tőle az internet, ahogy manapság mondani szokás. Istenem, mennyivel egyszerűbb volt az élet az okostelefonok előtt!

A létra hidege átsütött a kesztyűjén. Feljebb lépett még egy fokkal, és addig rángatta a kampót, amíg nem engedett. A kulcsok és az óraalkatrészek csilingelve ütődtek az ingasúlynak, ő pedig lassan lemászott a szélcsengővel és az emlékekkel a létrán.

Hálát adva az égnek, hogy épségben megúszta ezt az őrültséget, átvitte a zsákmányát Emma gyönyörű és rendben tartott házán a télikertbe, és óvatosan betette az előkészített papír zsebkendős dobozba. Miután meggyőződött róla, hogy a cirmosoknak van vizük, megfogta a dobozt, kiment a Subarujához és beszállt.

Végighajtott Cape Elizabeth vad, sziklás, mélységesen gyönyörű partvidékén, majd átküzdötte magát Dél-Portland régi negyedén, és átkelt a felnyitható hídon Portlandbe, a Casco Hospice otthonba, ahol a délelőttöt töltötte. A hátát kímélendő tolószékbe tette a szélcsengő elég nehéz dobozát, és abban tolta át az előtéren, majd végig a folyosón.

– Küldetés teljesítve – kanyarodott be a szobába a tolószékkel.

A sápadt és nyilvánvalóan fájdalmaktól szenvedő Emma halványan elmosolyodott, és köszönetet mormolt cserepes ajkával. Sípolva vette a levegőt az orra alatti kanülből.

– Nehéz volt? – Mintha minden szó fájdalmat okozott volna. Szörnyen megöregedett az elmúlt évben, krétafehér arcbőre teljesen megereszkedett. Annalisa úgy érezte, nyomasztóan szomorú és furcsa végignézni egy nála négy évvel fiatalabb nő ilyen gyors leépülését.

Annalisa kinézett a két egymás melletti ablakon a decemberi délelőttre, és azt kívánta, bárcsak kinyithatná őket – a hideg ellenére. Egy kis friss levegő csodát tett volna a hellyel.

– Nem tudom, milyen hangja lesz, ha feltesszük, de legalább egy kis pozitív energiát ad majd. – Mindketten tisztában voltak a dobozban heverő szélcsengő erejével.

Annalisa rápillantott az asztalra, a fehér telefonra, a doboz papír zsebkendőre, majd az ágy fölött függő, bekeretezett olcsó nyomatra, amely egy citromfürtöt ábrázolt élénkzöld levelekkel. A trópusi kép sok szempontból kilógott a sorból, annyira nem maine-i volt. A szoba élettelenségén semennyi szín nem tudott enyhíteni. Sem a fehér falak, sem a világoskék takaró, sem a vázákban álló virágcsokrok, amelyeket azok a veteránok küldtek, akiken Emma az évek során tanácsadóként segített.

Miután eltűnt a nyugati parton, Emma két évet Marrákesben töltött a Békehadtest önkénteseként. Amikor visszatért, diplomás tanácsadó lett. Több mint harminc évig, egészen a betegségéig, veteránokkal dolgozott – főleg vietnámi veteránokkal –, hogy segítsen nekik megszabadulni a rémálmaiktól. Tudva, hogy a fivérén nem segíthet, úgy döntött, a hozzá hasonló harcosokon segít. Ha a szobájába küldött virágok mennyiségéből következtetni lehetett bármire, akkor Emma sok életet mentett meg.

Ennek ellenére a szoba, az egész hospice nem volt több, mint egy tárolóhelyiség az utolsó napokra, és a kényelemnek csak a nyomát biztosíthatta, miközben a rák felemésztette Emma testét.

– Nem akarsz elmenni innen? – kérdezte Annalisa. – Nem üldögélnél inkább egy trópusi tengerparton, piña coladát kortyolgatva, miközben a napbarnított, bronzosan csillogó bőrű szeretőd az egész testedet bekeni naptejjel? Csak szólnod kell, és már hozom is a tolószéket. És a következő járattal repülünk Arubába.

– Bárcsak lenne annyi erőm! – felelte Emma, mintha úgy ízlelgette volna az ötletet, mint egy epres margaritás pohár szélén a cukrot.

Annalisa megfordult, és felnézett a mennyezetre.

– Hová akasszuk? – Rápillantott az asztal alá betolt forgószékre. Visszagondolva a létrára, úgy vélte, a következő vakmerő mutatvány az életébe kerülhet. Talán segítséget kellene hívnia.

– Annalisa? – hallatszott az erőtlen suttogás.

– Igen?

Emma a szívére ejtette a kezét.

– Köszönöm. Egy igazi szent vagy.

– Ó, hagyd már! – Rég eltávozott nagyanyja nápolyi akcentusát utánozva, hevesen gesztikulálva rázendített: – Annalisa egy szent? Tu sei pazza! Ugyanarról a lányról beszélünk, aki miatt bőrkeményedések lettek a köszvényes ujjaimon, annyi rózsafüzért mondtam el a lelki üdvéért? – Aztán ahogy a nagyanyja szokta, Annalisa fújt egy nagyot, mintha el akarta volna fújni a Vezúvot.

Emma halkan felkuncogott. Egy pillanatra felvillant a fogsora, a vállai lassan, szelíden rázkódtak.

Annalisa leült az ágy szélére, és lófarokba fogta hosszú, ősz haját, miközben a nonnájára gondolt, aki tizenöt éves korában befogadta.

– Istenem, annyira hiányzik!

– El tudom képzelni – nyalta meg cserepes ajkát Emma. Úgy tűnt, mintha kissé erőre kapott volna, könnyebben beszélt. – A viccet félretéve, büszke lenne rád, sok minden miatt. Tudom, hogy utálsz a múltról beszélni, de azok után, amit veled tettem… és amit te tettél értem…

Annalisa legyintett.

– A múlt már elmúlt. Annyira megfakult az emlékezetem, hogy már alig emlékszem a Miatyánkra, úgyhogy neked sem kell aggódnod amiatt, ami évekkel ezelőtt történt.

Annalisa hazudott: tisztán emlékezett mindenre.

Minden egyes napra.

– Bárcsak ilyen könnyű lenne! – suttogta Emma.

Annalisa biztosra vette, hogy Emma azért utasított el bármiféle kezelést, beleértve a kemoterápiát is, mert képtelen volt szakítani a múlttal. Készen állt a búcsúra. Annalisa napokon át vitatkozott vele, aztán feladta, és elfogadta a végső döntést.

Felemelte az egyik ujját.

– Megnézem, tud-e valaki segíteni. – Felállt, kidugta a fejét az ajtón, és végignézett a folyosón. Egy zöld ruhás ápoló közeledett felé, karjában egy halom lepedővel. Kísértetiesen hasonlított James Deanre – a belőtt hajtól eltekintve.

– Bocsánat! Lenne egy perce?

– Persze. – Az ápoló megszaporázta a lépteit és bement a szobába.

– Fel tudná akasztani valahová ezt a szélcsengőt? – mutatott a dobozra Annalisa.

A férfi vállat vont.

– Ez az első a tíz év alatt, amióta itt dolgozom, de valószínűleg fel.

Miután megtárgyalták a legjobb módszert, az ápoló odatolta a nyikorgó forgószéket az ágy végébe, és miközben a két nő figyelmeztette, hogy legyen óvatos, fellépett rá. Annalisa az egyik kezével a széket tartotta, a másikkal felnyújtotta neki a szélcsengőt.

Ezerkilencszázhetven, töprengett. Akkor csinálta ezt a csengőt, és sok-sok éven át énekelt neki, mielőtt odaadta Emmának. Vicces volt, ahogy az években gondolkodott. Az ötvenes évei óta csinálta így. Mindenre, ami az életében történt, rányomott egy időbélyeget. Ezerkilencszázhatvankilenc: találkozás Thomasszal. Ezerkilencszázhetven: ekkor szökött meg Payton kisvárosi szorításából, és költözött a városba. Ezerkilencszázhetvenhárom: az első útja Bar Harborba. Ezerkilencszázhetvenhét: majdnem látta élőben Elvist. A kedvenc zenésze egy nappal a portlandi fellépése előtt halt meg. A jegye (122. szekció, F sor, 6. szék) bekeretezve lógott a műtermében. Ezerkilencszázhetvenkilenc: Emmának ajándékozta a szélcsengőt, a megbocsátása jelképeként.

Miközben az ápoló felfelé nyújtózott, Annalisa önkéntelenül is elismerő pillantást vetett izmos fenekére. Rápillantott Emmára, aki ugyanabban a látványban gyönyörködött. Sokat tudóan összemosolyogtak. Néhány dolog örökre megmarad a fiatalságból.

A jó seggű férfi ráakasztotta a horgot az álmennyezetet tartó egyik konzolra, és óvatosan lemászott.

– Tessék.

Miután elment, Annalisa odalépett Emma mellé, és gyengéden megfogta köszvényes kezét. Olyan volt, mintha egy hógolyót vett volna kézbe kesztyű nélkül.

– Kár, hogy nem őt akasztottuk ki ide neked. Micsoda látvány lenne! Attól tartok, be kell érned a szélcsengővel.

Emma felhorkant.

– Mikor kezdesz már el megöregedni, mint a rendes emberek?

– Kérlek. Bár tudnád, hogy nézek ki meztelenül. Vén vagyok, mint Róma.

Annalisa megpaskolta a kezét, próbálva valahogy szavak nélkül kifejezni, hogy minden rendben lesz, még ha ez nem is volt igaz. Hosszan egymásra meredtek, és Annalisa szíve égett a csendben.

– Segítenél, hogy megírhassak neki egy utolsó levelet?

Annalisa szeméből kicsordult egy könnycsepp, miközben bólintott. Odament az asztalhoz, keresett egy jegyzettömböt és egy tollat a fiókban, majd leült a forgószékre, és az ágy felé fordult.

Emma lélegzete ismét sípolt, ahogy beszívta az oxigént. Hosszú hallgatás után – a másodperceket a gép csipogása jelezte – végül megszólalt.

Kedves Thomas!

Mit mondhatnék? Tudod, hogy sajnálom. Tudod, hogy hiányzol. Hány levelet kell írnom a fivéremnek, hogy higgyen nekem? A szívem újra és újra összetörik. Megtaláltad valaha a boldogságot, vagy örökre elloptam tőled? Bárcsak itt lehetnél – akármilyen szörnyű is ez a szoba –, és mesélhetnél az életedről!

Csodálatos testvér voltál, hogy elviseltél a kamaszéveimben. El tudod hinni, amiket műveltem? Annyira vágytam a figyelemre! És te voltál az egyetlen, aki valaha odafigyelt rám. Még a kollégiumból is kiköltöztél, hogy otthon maradj velem. Mihez kezdtem volna nélküled? Még mindig nevetek, amikor eszembe jut, hogy megverted Jim Harrisont, mert lekurvázott.

Furcsa, hogy soha nem beszéltél Vietnámról, a berlini fal leomlásáról, a közel-keleti háborúról. El tudod hinni, hogy már mindenkinek van számítógépe? El tudod hinni, hogy létezik Tom Brady? Igen, igyekszem lépést tartani a korral. És mit szólsz Portland fejlődéséhez? Azt hittem, a Maine Mall örökre tönkre fogja tenni a várost.

Remélem, tudod, hogy miután kijöttem a gödörből, annak szenteltem az életemet, hogy jóvátegyem a bűneimet, és megpróbáltam méltó lenni hozzád. Gondolom, nem sok, de ez a legtöbb, amit kínálhatok. Szeretlek, Thomas.

Örökké a húgod. Remélem.

Emma

I. rész
1969 JÚLIUSÁTÓL 1970 JÚNIUSÁIG

1. fejezet
Más, mint a többi lány

1969. július

Portland, Maine

Annalisa az unokatestvére ócska, barna kocsija hátsó ülésén szorongott. A rádióból a The Who „Pinball Wizard”-ja szólt, és a lány tágra nyílt szemmel nézett ki az ablakon a város sziluettjére, amelyet kisgyerekkora óta annyira szeretett. Amikor valaki a kisvárosi Maine-ben azt mondta, „Menjünk be a városba”, nem Bostonra vagy New Yorkra gondolt, hanem Portlandre. Arra a városra, amely már jóval azelőtt vonzotta Annalisát, mielőtt elveszítette a szüleit, és kénytelen volt a középiskola hátralévő éveit Payton Millsben végigszenvedni – a kisvárosban, amelyről csak a futballcsapata és a textilüzeme miatt hallhatott bárki.

Annalisa számára Portland akár Párizs is lehetett volna, a belvárosi Congress Street pedig az Avenue des Champs-Élysées-re emlékeztetett. A város nyüzsgése: a múzeumok és képtárak, a tábláikat lengető tüntetők, a füstölőszagot árasztó pszichedelikus üzletek, a társalgástól hangos, izgalmas éttermek, a kirakatokra ragasztott, vad éjszakákat ígérő koncertplakátok, az aktatáskáikat babusgató üzletemberek között átnyomakodó, hosszú hajú, tarka ruhás hippik; még az autók dudái is úgy hívogatták, mintha az lett volna a sorsa, hogy odaköltözzön. Úgy képzelte, itt, ebben az élettől lüktető kikötővárosban soha nem fogyna el az ihlete.

Az unokatestvére, Nino, a legjobb barátja és az egyetlen oka annak, hogy nem gyűlölte Payton Millst, megállt a Monument Square-en és hátrafordult hozzá. Annalisa apai nagynénjének fia egykorú volt vele, és bébiképe fölött hátranyalt, hullámos, csokoládébarna haja egyik tincse belógott a homlokára. Százkilencven centi magas volt, szinte bárkit ki tudott cselezni a kosárpályán, a mosolyától pedig felderült a szoba, ahova belépett. Nem csoda, hogy a városka egyik legcsinosabb lánya, a Sara nevű szurkolólány ült mellette, elmélyülten rágózva. Igen, olasz volt. A Mancuso családban elképzelhetetlen lett volna, hogy a fiatalok ne olaszokkal járjanak.

– Jól van, cugina – mondta Nino, fél karját átvetve az ülés támláján. – Később majd felveszünk. Ne fogadj el nemet válasznak, oké?

– Mikor fogadtam én el nemet válasznak? – Annalisa résnyire kinyitotta az ajtaját, és a város zajai – az autódudák, a rendőrségi szirénák, egy közeli építkezés dübörgése, a városlakók hangos beszéde, a veszekedés és nevetés, a színtiszta izgalom – szinte elárasztották. – Csak ne igyál annyit, hogy ne tudjunk hazamenni.

– Mikor tennék ilyet? – kérdezte Nino elbűvölő, ördögi mosollyal. Annalisa nem tudta, mit terveznek a barátnőjével a városban, de olyasmit tudott elképzelni, aminek a piához meg a szexhez volt köze.

Hétre vissza kellett érniük Payton Millsbe, különben a nagyanyja, aki milliószor szigorúbb volt, mint a szülei, az egész végzős évére szobafogságra fogja ítélni. Noha szegte már meg a szabályokat, most először engedte el Portlandbe a nagynénje vagy más felnőtt nélkül, és nem szerette volna, ha egyben ez az utolsó alkalom.

Annalisa kiszállt a kocsiból, és azonnal meglátta a Győzedelmes Miasszonyunkat, egy kardot és pajzsot tartó nő bronzszobrát, ami mintha egyenesen rá nézett volna. Igen, legyen a napom győzedelmes, gondolta. Felnyitotta a csomagtartót, kivette a táskáját a vázlattömbjével, és a narancssárga rajztartó mappát, amit az anyjától örökölt.

Lecsukta a csomagtartót, még egyszer odaintett Ninónak, mélyen beszívta a Casco Bay felől érkező sós levegőt, átvágott a Congress Streeten, és céltudatos léptekkel elindult a város legismertebb galériája felé. Kétéves kora óta festett, tízéves kora óta el is tudta adni a festményeit, és úgy érezte, végre készen áll arra, hogy a nagyvárosban is felfigyeljenek rá.

A galéria egy butik és egy utazási iroda között helyezkedett el egy szép téglaépületben. Minden maine-i tudott az 1886-os nagy tűzvészről és arról, hogy utána nagyrészt téglából és betonból építették újjá Portlandet.

Egy kicsit az időt húzva megállt és eltöprengett, nem túl lazán öltözött-e fel. Választhatta volna valamelyik unalmas, konzervatív ruháját, amelyben templomba járt, de az egyáltalán nem ő lett volna. Néhány hónappal azelőtt a Vogue-ban látott egy zöld ruhát, és az alapján készített magának egy Butterick mintás bő inget egy vég zöld vászonból, amit a Grantsban talált leárazva. Karamellszínű sálat, kék farmert és örökölt csizmát vett fel hozzá. Azt, hogy jól bánt a varrógéppel, az anyjának, a nagynénjeinek és a háztartásvezetés óráknak köszönhette.

Megfogta a galéria bejáratának a kilincsét és megtorpant. A kocsiban valahogy sikerült elfojtania minden felmerülő félelmét, de most az összes lecsapott rá, szinte égette belülről. Túlzás nélkül mondhatta, hogy az egész további élete forgott kockán.

Mivel a nagyanyjának nem volt kocsija, Annalisa ritkán jutott be a városba, ebben a galériában is csak háromszor járt még, és mindig megdöbbentette a kurátor szeme a festészethez. Jackie Burton erősen támogatta a női festőket. Annalisa tudta magáról, hogy jó, és valószínűleg találhatna egy másik galériát, amely befogadná a műveit, de ennek a nőnek a falain akarta látni őket. Jackie Burton jóváhagyó bélyegzője belépőjegy volt a New England-i művészvilág csúcsára.

Mielőtt teljesen megvadult volna a szíve a félelemtől, kinyitotta az ajtót és belépett. Most először figyelt fel a fényesen csillogó keményfa padlóra. Leküzdve ritkán érzett gyávaságát felemelte a fejét, és körbenézett a hófehér falakon függő alkotásokon. Azonnal felismerte Sharon Maxwellnek, a keleti parti festészeti szcéna egyik legendájának egy nagyon mozgalmas képét.

Maga Mrs. Burton egy magazint lapozgatott a helyiség közepén kör alakban elhelyezett, modern, fuksziaszínű fotelek egyikében. A haja nem volt teljesen szurokfekete, inkább áfonyakék árnyalatban játszott, mintha Isten egy leheletnyi lilát is használt volna, amikor megteremtette. Szűk fekete ruhát és fekete tűsarkút viselt, de fényes igazgyöngy-türkiz nyaklánca ízlésesen ellenpontozta az öltözéke sötétségét.

Annalisa megmarkolta a táskája fülét, amikor találkozott a tekintetük.

– Izé… helló!

Mrs. Burton letette a magazint az ölébe.

– Sharon csodálatos, nem igaz? – Nyilvánvaló volt, hogy figyelte Annalisát.

A lány visszafordult Sharon festménye felé.

– Amennyire nem szeretem az absztrakt expresszionizmust, egyértelműen érzem az érzelmeket a művében.

– Nézzenek oda – állt fel a fotelből Mrs. Burton. – Lenyűgöző. Konkrétan keresel valamit, vagy csak nézelődsz?

Nem kellett tudnia, hogy Annalisa egy szegény kisvárosból érkezett, ahhoz, hogy lássa, kilóg a helyről. Ebbe a galériába nem kamaszok jártak, de a lány kedvesnek érezte Jackie-től, hogy eljátssza, talán valami különlegeset keres, amivel kidíszítheti West End-i lakását.

Annalisa megemelte a mappáját, teljes mértékben arra koncentrálva, hogy megszerettesse magát ezzel a nővel. Uralkodott a hangja remegésén, miközben válaszolt:

– Nagy rajongója vagyok, Mrs. Burton. A szemének és a galériájának. Azt szeretném megtudni, hogy esetleg vetne-e egy pillantást a képeimre.

– Ó, tehát festő vagy! – mondta Jackie lelkesen, eloszlatva a lány félelmeinek egy részét. – Igen, szeretném látni, mid van. Szólíts csak Jackie-nek. Téged hogy hívnak?

– Annalisának. – Kellemes izgalom töltötte el. Ilyen könnyű lenne?

– Gyere, üljünk le, Annalisa, és nézzük meg azokat a képeket!

A lány megköszönte az invitálást, és egy nagy levegővel megpróbálta lenyugtatni az idegeit, miközben leült Jackie mellé az egyik fuksziaszínű fotelbe. Jackie-nek csak annyit kell mondania, hogy szívesen befogadná a képeit, és az Annalisa jövőjébe vezető kapuk szélesre tárulnának. Nem kellene aggódnia amiatt, hogy nincs elég pénze egyetemre. Nem kellene aggódnia amiatt, miből fog élni az élete hátralévő részében. Csak meg kellene ragadnia a világot az ecsetjeivel.

Ahogy azt millió alkalommal tette már – talán tényleg millió alkalommal meg is tette –, Jackie elvette a rajztartó mappát, felnyitotta és belenyúlt. Annalisa a tíz kedvencét választotta ki az elmúlt évi munkáiból, egy részüket rajzórán készítette, a többit otthon.

Az első képen munkások keltek át a Linden folyó fölötti hídon a Payton Mills-i textilüzembe, ahol az apja is dolgozott, mielőtt elment Bangorba, egyetemre. Annalisa rengeteget kínlódott, amíg befejezte ezt a festményt. Amikor az apja annyi idős volt, mint ő, ragyogó fiatal atléta nagy álmokkal, megsérült a háta egy targoncás balesetben a gyár raktárában, ami miatt inni kezdett, hogy csillapítsa a fájdalmat, hogy aztán végül egy árokba hajtson Annalisa anyjával – bár nem szándékosan.

– Oké – tartotta maga elé a képet Jackie. – Nem erre számítottam. Nagyon jó vagy. Milyen kivételes részletgazdagság!

Annalisa alig hallhatóan elmotyogott egy „köszönömöt”. Vajon a „nagyon jó” elég ahhoz, hogy kikerüljön néhány képe ezekre a falakra?

A következő festményre lapozva Jackie kritikus szemmel méregette a szülei temetését. Annalisa madártávlatból ábrázolta a földbe eresztésre váró koporsók körül összegyűlt barátokat és rengeteg rokont. Ezen a képen festette meg életében először önmagát, ahogy ott állt, kezét az anyja koporsójára téve.

– Realista vagy, igaz? – fordult felé Jackie, kizökkentve a merengésből. – Nem félsz megfesteni az igazságot. Ez nagyon… már-már ijesztő. Ez te vagy?

Annalisa a kezét tördelte, aztán összekulcsolva leeresztette az ölébe.

– Két évvel ezelőtt veszítettem el a szüleimet.

Jackie rátette a kezét Annalisa foteljének a karfájára és bocsánatot kért.

– Régen volt. Már nem sokat gondolok rá – hazudta Annalisa, és maga előtt látta, ahogy a nagyanyja ott várta a bangori iskola előtt, hogy közölje a hírt.

Jackie rövid, tiszteletteljes hallgatás után a következő képre lapozott.

– Nem tudok napirendre térni afölött, hogy milyen jó szemed van a részletekhez. Látszik, hogy régóta festesz.

– Amióta csak az eszemet tudom – felelte Annalisa, remélve, hogy a tapasztalata előnyt jelent.

Jackie rápillantott, aztán továbblapozott.

– Olyan vagy, mint egy bimbózó Da Vinci. Szereted a képeit?

Ez volt a legkedvesebb dicséret az egész életében, és a legszívesebben Jackie nyakába vetette volna magát.

– Olasz vagyok. Persze hogy szeretem Da Vincit.

A kurátor tovább tanulmányozta Annalisa képeit. Remélhetőleg érzékelte, hogy mindent beleadott, érzékelte a megtisztulást, amit átélt, miközben megörökítette a témáit az akriljával. Jackie-nek igaza volt, sok képből szomorúság áradt, de hogy ne áradt volna? A napsütés ritka jelenség volt Annalisa életében.

Amikor Jackie végzett, gondosan visszacsúsztatta a képeket a mappába.

– Mihez kezdjek veled? – kérdezte fennhangon.

Aztán mintha a választ a mennyezetre írták volna, egy ideig felfelé nézett. Annalisa a világon mindennél jobban szerette volna, hogy azt mondja: „Szerintem rendkívüli festő vagy, és szeretném bevenni a műveidet a galériámba. Idetartozol.”

– Szerintem olyan tehetség vagy, amilyet már rég nem láttam – hajtotta végül le a fejét Jackie. – Mélyen a génjeidbe lehet kódolva a festészet.

Kitörhet végre az átkozott életéből? Látta magát, ahogy egy hét múlva belép a galériába, és ott lóg néhány képe csodálatosan bekeretezve a legjobb New England-i festők művei között. Látta magát, ahogy beváltja az első csekkjét, tudva, hogy nem hiába gürcölt olyan keményen éveken át.

Jackie beharapta az alsó ajkát.

– Még nem vagy ott, ahol lenned kellene. Azt hiszem, megvan benned, ami kell hozzá, de valami még hiányzik… egyfajta konzisztencia. Nem látom a hangod… igen, talán ez az. Tudod, mire gondolok?

Annalisa torka elszorult, egy szót sem bírt kinyögni. Lófarokba fogta barna haját, hogy lefoglalja magát valamivel. Emlékezett az anyjával folytatott hasonló beszélgetésekre, amikor arra biztatta, hogy ne csak próbáljon ki minden médiumot, hanem kísérletezzen is velük, amíg nem érzi valamelyiket az igazinak. A pillanatnyilag Jackie kezében lévő mappában lapuló képeket Annalisa az igazinak érezte. Nem kezdő festő volt. Játszadozott vízfestékkel, olajjal, szénnel, még tollal és tintával is. Aztán amikor a kezébe került az akril, tudta, hogy ez az ő médiuma. Csendéletekkel kezdte, akárcsak az anyja, aztán átváltott tájképekre, a tengerre, állatokra. De a legjobban embereket szeretett festeni, és most már legalább két éve azt is csinálta, mintha tudattalanul is próbálta volna megérteni őket.

Miért nem látja Jackie az átalakulását?

A nő ismét a fotel karfájára tette a kezét, és Annalisa egy kicsit úgy érezte, megsértette a személyes terét.

– A szüleid temetése… az nagyon megérintett, és abból látom, hogy megvan benned, ami kell. Higgy nekem, a részletábrázolásod első osztályú, és nincs kifogásom ez ellen a realista, már-már szikár hangulat ellen, de nem látom áttörni a hangodat. Ha csak egy pillanatra is ránézel az itteni képekre, azonnal tudni fogod, kik festették őket. Egyébként hány éves vagy?

Annalisa kényszerítette magát, hogy kiegyenesedjen ültében.

– Tizenhét.

Jackie közelebb hajolt.

– Tizenhét? Akkor érthető. Tizenhét évesen még nincs az embernek saját hangja. Egyik festőmnek sem volt. Iskolába kell járnod, jó tanárokat kell találnod, és folytatnod kell a munkát. Bízz bennem, egyszer ott leszel a legjobbak között. Csak meg kell találnod, pontosan mit is akarsz mondani, és aztán kimondani, hangosan. – Végre hátradőlt a foteljében, visszaadva Annalisának a teret, amire szüksége volt.

– Hol laksz? – kérdezte Jackie. – Mik a terveid? A művészeti iskolába fogsz járni, igaz? Tudod, hogy Sharon Maxwell is ott tanít.

– Bár megtehetném! – húzta ki magát Annalisa. – Payton Millsben lakom, a nagymamámnál. Nincs pénzünk egyetemre, de érettségi után szeretnék elköltözni. – Igazából a legszívesebben felkapta volna a táskáját, és elrohant volna.

Jackie a tenyerét felfelé fordítva felemelte a két kezét, mintha egy gömböt tartana – az egész világot egyensúlyozta az ujjain.

– El is kell költöznöd. Ugyan mit tanulhatnál Payton Millsben? Úgy értem, nem akarom megbántani a helyet, de más művészek között kell lenned. Tanárokra van szükséged. Olyan ihletre, amilyet szerintem egy kisváros nem tud megadni.

– Ebben egyetértünk, elhiheti. – A Payton Millsbe való költözés felért egy halálos ítélettel. Nem mintha Bangor világváros lett volna, de ott legalább voltak barátai és egy csodálatos rajztanára a gimiben.

A hátuk mögött nyílt az ajtó, és mindketten hátrafordultak. Egy jól öltözött, drága ékszereket viselő, idősebb nő lépett be, kezében egy nagy magenta táskával.

– Egy perc és jövök! – kiáltotta Jackie a visszhangzó galériatérben. – Mindjárt végzek ezzel a tehetséges ifjú hölggyel. – Előrecsusszant a fotel szélére, és Annalisa szemébe nézett. – Épp lemaradtál róla, de Sharon Maxwell minden áprilisban rendez egy művészeti show-t a régi kikötőben. Nagyon modern anyag, talán egy kicsit merész is, de mindenki ott van, aki számít. Tudsz róla?

– A művészeti hírek körülbelül olyan gyorsan jutnak el Payton Millsbe, mint az új filmek az autós moziba.

– Hidd el, meg kell nézned, ha alkalmad adódik rá – mondta Jackie. – Azt hiszem, ott megtalálod azoknak a válaszoknak egy részét, amiket keresel. – Becsatolta a narancssárga mappát, és visszaadta Annalisának. – Gyere el hozzám időnként. Szívesen segítek tanárt keresni, vagy bármiben. És tudd, hogy egy nap, ha addig kitartóan dolgozol, megtiszteltetés lesz kitenni itt a képeidet.

Annalisa megpróbálkozott a legjobb csukott szájú mosolyával, tudva, hogy dicséretként kellene felfognia Jackie szavait, de az elutasítás valósága egyre lejjebb húzta, szinte fojtogatta.

– Nagyon hálás vagyok, hogy rám szánta az időt, és megnézte őket.

– Ó, részemről az öröm! – tette Annalisa térdére a kezét Jackie. – Már alig várom, hogy lássam a fejlődésedet. Egyébként mi a vezetékneved?

A lány erőt vett magán és nem húzta el a lábát.

– Mancuso.

– Emlékezni fogok erre a névre. Annalisa Mancuso. Sok szerencsét! – Azzal Jackie felállt, és odament a vásárlójához.

Annalisa feltápászkodott a fotelből, és vállán a táskájával, kezében a rajztartó mappával kiment a galériából. Hát nem törhet ki. Mintha az élet olyan könnyű lenne. Még a legrosszabb pillanataiban is, például amikor az apja részeg volt és rátámadt az anyjára, vagy amikor odaköltözött a nagyanyjához, és félt és reménytelen volt és árva, a festés mindig kihúzta a gödörből. Most nem.

Befordult a sarkon egy szűk sikátorba. Megállt egy használt olajtól bűzlő halétterem hátsó bejáratánál, lehajtotta a fejét, és zokogásban tört ki. Jackie-nek igaza volt. Akármilyen magabiztosan is bánt Annalisa a tehetségével, még nem találta meg a hangját. Mi van, ha soha nem fogja megtalálni? Vagy ami még rosszabb: mi van, ha már megtalálta, és nincs benne semmi különös?

Kivágódott egy ajtó, és egy férfi lépett ki rajta, egy tele szemeteszsákkal. Miközben behajította a konténerbe, Annalisa eliszkolt. A nagyanyjához hasonlóan ő is utálta, ha sírni látták.

Habár Bangorban voltak boldog pillanatai, az apja mindig tönkretette őket. Látta keringőzni az anyjával a konyhában, hogy aztán fél óra múlva a nyálát fröcskölve üvöltözzön vele. Ha eleget ivott, meg is ütötte. Annalisára soha nem emelt kezet, de a szavai ezerszer jobban fájtak, és olyan mélyre hatoltak, hogy még mindig hallotta őket, amikor éjjel lehunyta a szemét. Utálta a várost, ahol élt, szinte megtörve és az apja rokonságával körülvéve, és mindez megváltozhatott volna, ha Jackie igent mond.

Tartalom

Előhang

I. 1969 JÚLIUSÁTÓL 1970 JÚNIUSÁIG

1. Más, mint a többi lány

2. Nonna háza

3. Alice és a fehér nyúl

4. Cold River

5. Hazafelé

6. A Mancuso inkvizíció

7. Egy elszánt fiatalember

8. Az autósmozi

9. Golyózáporban

10. A klub

11. A megtörtek

12. Hajtűkanyar

13. Sharon Maxwell ezüst szeme

14. Emma, a különleges

15. Kényszerzubbony

16. Emlékezetes búcsú

II. 1970 JÚNIUSÁTÓL 1972 JANUÁRJÁIG

17. Kitörés a ketrecből

18. Előre és felfelé

19. Valamiből enni kell

20. Egy meztelen férfi körvonalai

21. Fájdalmas emlékek

22. Egy gyors vázlat

23. Végre, a hangja!

24. Remegő ajkak és egy szív egy ablakon

25. Királyi többes

26. Kitérő a szerelemért

27. Pasta és szósz

28. Aloha, Maine-iek

29. Művész születik

30. Fahéjas csiga a sütőben

31. Leütve, mint a tekebábuk

32. A rá következő napok

III. 1972 FEBRUÁRJA – 1979 MÁJUSA

33. Celia

34. Egy váratlan találkozás

35. Otthoni iskola

36. Az idő visszafordítása

37. Repülés szárnyakkal

38. Graystone

39. A piac

40. Fuss, nyuszi, fuss!

41. Ami lehetett volna, sosem lesz

42. Egymást szerető emberek

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License