Írta: Ali Hazelwood

A mű eredeti címe: DEEP END

Fordító: Stier Ágnes

Szerkesztő: Pócsi-Fodor Petra

Nyelvi korrektor: Horváth Anikó

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Ali Hazelwood

© Stier Ágnes

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a Penguin Random House Group Berkley imprintjének engedélyével készült, amely a Penguin Random House LLC részlege.

Borítóillusztráció: lilithsaur

Borítódizájn: Vikki Chu

Illusztráció: Olga Moonlight/Shutterstock

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 690 256 8 (epub), kiadói kód: MX-3141e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu; web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Ezt az AmsterDAMNereknek kell ajánlanom.

Kedves Olvasó!

Ismét nagyon köszönöm, hogy az egyik könyvemet választottad. Talán ez a kedvencem az összes közül, amit valaha írtam, és repesek a boldogságtól, hogy napvilágra került! Mielőtt beleveted magad, szeretném tudatni, hogy ez a regény megegyezésen és megbeszélésen alapuló szexuális kinkekről[1] szól, konkrétan a domináns-szubmisszív kapcsolatokról. Ha úgy döntesz, hogy elolvasod, remélem, élvezetes élmény lesz.

Szeretettel:

Ali

PROLÓGUS

AZ EGÉSZ AKKOR KEZDŐDIK, amikor Penelope Ross áthajol az étterem keményfa asztalán, felemeli a mutatóujját és kijelenti:

– A pokol tizedik bugyra: megtalálod életed szerelmét, de a szex borzasztóan meh.

A Stanford egész műugrócsapata előtt.

Délelőtt negyed tizenkettőkor.

A huszonegyedik szülinapomat ünneplő villásreggelin.

Négy másodperccel korábban az emésztési panaszainkról osztottunk meg túl sok infót, és az érzelmi káosztól kótyagos vagyok. Kihasználtam újonnan megszerzett, törvény adta jogaimat, de nincs az az alkoholmennyiség, ami megakadályozná, hogy kibukjon belőlem:

– Mi van?!

Nem a legtapintatosabb pillanatom. Szerencsére a hitetlenkedésemet elnyomja a csapat többi tagjának reakciója: ahogy Bree kiköpi az italt. Bella botránkozó hüledezése, és Victoria szkeptikus kérdése:

– Nem Blomqvist életed szerelme?

Teletöltöm a számat Mimózával. Az íze sokkal rosszabb, mint a sima narancsléé, de a bizsergésnek nagyon örülök.

– Pen, édesem… – Bree Eszpresszó Martinit töröl le a szemüvegéről a tesója, Bella pólójának szegélyével… aki hagyja ezt. Ikerdolog, asszem. – Mennyit ittál?

– Kábé a fél kancsóval.

– Áh. Talán nekünk…

– De in mimosa veritas. – Pen még jobban előrehajol. Lehalkítja a hangját, ahogy széles kézmozdulatot tesz. – A bizalmamba avatlak titeket, csajok. Sebezhető vagyok. Van egy pillanatunk.

Victoria felsóhajt.

– Pen, imádlak, tűzön-vízen át, még Mordor tüzébe is követnélek, meg hasonló marhaságok, de nincs pillanatunk.

– Miért?

– Mert kamuzol.

– Miért?

– Mert Blomqvist kefél.

Félkába állapotomban hátradőlök, és kényszerítem magam, hogy Lukas Blomqvistra gondoljak. Ez nálam ritkaság. Az emberek feltételezik, hogy minden baromira izgat, ami a medencében történik, de nem. Csak a műugrás érdekel kicsit is, mint sporttág, és a szárazföldi műugrás (vagy ahogy a normál földi halandók hívják: a szertorna). A többi kívül esik az érdeklődési körömön. Egyszerűen túl sok minden zajlik a vízi sportok világában. A Stanford vízilabdacsapataival is nehezen vagyok képben, nemhogy az úszókkal.

Blomqvistot mégis nehéz figyelmen kívül hagyni. Talán a raklapnyi érem miatt. Meg a világcsúcsok miatt. Plusz, amikor a csapatom kapitánya tagja egy vízisport-sztárpárosnak, rám tartozik, hogy képben legyek a másik felével is. Márpedig Pen és Blomqvist egy örökkévalóság óta járnak. Amennyire tudom, akár születésükkor is eljegyezhették őket egymással, hogy bebetonozzák az amerikai–svéd diplomáciai kapcsolatokat.

Lehunyom a szemem, hogy felidézzem a pasival kapcsolatos hézagos emlékeimet. Fekete Speedo gatya. Tetkók. Rövid, zilált, barna haj. Átlag feletti fesztávolság. Az összes valaha élt versenyúszó fenséges, mégis valószínűtlen testfelépítése.

Victoriának igaza van. Biztonsággal megkockáztathatjuk, hogy igen. Blomqvist tényleg kefél.

– Nem azt mondtam, hogy nem így van. Blomqvist szuper. Csak… – Pen összerezzen, és ez annyira elüt sziporkázó magabiztosságától, hogy egyenesen átvág a mimózakábulatomon.

A helyzet, hogy Pen szuper. Közkedvelt. Az a fajta ember, aki ösztönösen tudja, hogyan érje el, hogy valaki jól érezze magát. Emlékeztet, hogy igyál vizet. Felajánlja a csuklóján lévő hajgumit, ha a hajad az ajkadhoz tapad. Emlékszik a fél-születésnapodra. Addig járhatnék önfejlesztő workshopokra, míg betöltöm az ötvenet és hagyhatnám, hogy egy adatelemző csapat átprogramozzon, akkor sem lennék harmadannyira sem lehengerlő, mint ő, mert az övéhez hasonló karizma a kromoszómákban található bázispárokból ered. Most meg úgy harapdálja a körömágya bőrét, mintha most fedezte volna fel a szociális szorongást? Nagyon nem tetszik.

– Csak nem… az, amit akarok. És őszintén, vice versa – teszi hozzá halk motyogással.

– Mégpedig? – Áldja az ég Victoriát, hogy megkérdezi azt, amit nekem nincs bátorságom. Ő az extrovertált, szűrő nélküli valaki, akire minden csapatnak szüksége van.

– Istenem, csak azt akarom, hogy… tudod, néha… – Pen felnyög.

Ledermedek, hirtelen megijedek.

– Blomqvist kényszerít, hogy…

– Nem. Úristen, dehogy! – A fejét rázza, de biztosan nem tűnök meggyőzöttnek, mert folytatja: – Nem. Sosem tenné. – Mindenki abbahagyja a beszélgetést. Az ikrek, akik azon perlekednek, hogy melyik pia kié. Victoria, aki a felszolgáló felé biccent. – Luk nem olyan. Csak… hogyan mondod el egy pasinak, hogy valami másra van szükséged?

Miért engem kérdez? A homlokomon a ráncok azokat a szavakat formázzák, hogy korábban megkért valakit, hogy fenekelje el?

Őszintén, stimmelne.

– A skandinávok nem nyitott gondolkodásúak?

– Talán? Mindenképpen nyitott, ha a… – De elakad, mert egy kisebb csapat hamiskás pincér szakít félbe minket egy sor boldog szülinapot!-tal, és sok minden történik egyszerre.

Elfújom a sietve a lávasütimre tett gyertyát. Csapatajándékként új gumiszalagok kerülnek elő. Egy pillanatra elérzékenyülök attól, hogy egy olyan krónikusan introvertált valaki, mint én, olyan embereket talált, akik – istenem! – ennyire kedvesek! Victoriának ki kell mennie a mosdóba. Pent felhívja a nagynénje. Bree tudni akarja, milyen órákat veszek majd fel ősszel.

Túl sok. Túl rövid idő alatt. A végén soha nem térünk vissza Penelope Ross és Lukas Blomqvist titokzatosan tökéletlen szerelmi életéhez, és így a legjobb. Valószínűleg amúgy is valami banális gondjuk van. Pen nem szereti az óvszermárkát, amit a pasi használ. Lukas elalszik anélkül, hogy összebújnának. Edzés után fáradtak, és azon civakodnak, hogy ki legyen felül. Nem az én ingem, nem veszem magamra, úgyhogy hagyom, hogy a dolog olyan simán kicsusszanjon a fejemből, mint egy angolna.

Egész addig, amikor néhány héttel később minden megváltozik.

1. FEJEZET

AMITŐL A LEGJOBBAN RETTEGEK A HARMADIK évfolyamon, az egy szerda reggel kezdődik pár héttel az őszi szemeszter előtt. A tíztől tizenegyig tartó sávba van beírva a Google-naptáromba, egyetlen szó, ami súlyosabb, mint a betűi összessége.

Terápia.

– Ez kissé szokatlan – közli Sam az első találkozónkon, a nő hangjában sem ítélkezés, sem kíváncsiság. Úgy tűnik, az élet minden területén tökélyre vitte a semlegességet: a bézs nadrágkosztümje, a közepes erősségű kézfogása, kortalan, elegáns külseje, ami bárhol lehet negyven és hetven között. Túl friss még az ismeretségünk ahhoz, hogy ő akarjak lenni? – Az volt a benyomásom, hogy a Stanford sportrészlegének megvan a saját okleveles sportpszichológus csapata.

– Így van – válaszolom, és a tekintetem bejárja az irodája falait. A diplomák túlsúlyban vannak a személyes képekhez képest, négy a nullához. Sam és én lehet, hogy máris egy ember vagyunk. – Nagyszerűek. Az elmúlt néhány hónapban együtt is dolgoztam velük, de… – Vállat vonok, remélem, azt sugárzom, az én hibám, hogy nem működött. – Pár éve gondjaim voltak… a műugrástól függetlenül. Akkoriban a kognitív viselkedésterápia jól működött nálam. Az edzőmmel átbeszéltük, és mivel ez a maga szakterülete, úgy döntöttem, kipróbálom a Tanácsadói Szolgálatot. – Úgy mosolygok, mintha teljesen megbíznék ebben a tervben. Bár úgy lenne!

– Értem. És a múltban, amikor részt vett a kognitív viselkedésterápián, milyen gondjai…

– Semmi sporthoz köthető. Az… családi dolog. A kapcsolatom az apámmal. De azt mostanra mind megoldottuk. – Rájövök, hogy kicsikét túl gyorsan beszélek, és arra számítok, hogy Sam kérdőre von a nyilvánvalóan sületlen, a közepén még fagyos igazság miatt, de ő csak néz, fürkészve, sólyomszerűen.

Nagy figyelem, csak rám szegeződik, méghozzá hirtelen. Fészkelődöm a székben, érzem a sajgást, ami mindig rátelepszik az izmaimra. A jelenléte nem kifejezetten megnyugtató, de azért vagyok itt, hogy helyrehozzanak, nem azért, hogy megnyugtassanak.

– Értem – mondja végül. Isten áldja a CBT-t[2] és azt, hogy nem süketel. Csinálsz valamit, ami rossz neked. Megtanítom, hogyan ne csináld, a biztosítód pénzt ad nekem, és aztán mindketten boldogan mehetünk utunkra. A traumát te hozod. A zsepiket én állom. – És csak hogy tisztázzuk, Scarlett, itt akar lenni?

Empatikusan bólogatok. Talán nem várom a gyötrelmet, ami azzal jár, hogy felfedem lelkem pépes kis darabkáit, de nem valami klisés nyomozó vagyok egy nyolcvanas években gyártott sorozatban, aki nem hajlandó dilidokihoz járni. A terápia kiváltság. Szerencsés vagyok, hogy részt vehetek rajta. A legfontosabb, hogy szükségem van rá.

– Be kell valljam, nem sokat tudok a műugrásról. Nagyon összetett sportágnak tűnik.

– Az is. – Sok versenysport kívánja meg a fizikai és pszichológiai erő érzékeny egyensúlyát, de a műugrás hosszan és keményen edz arra, hogy mind közül a legagyelcseszettebb legyen.

– Ezt elmagyarázná?

– Hogyne. – A torkomat köszörülöm, lenézek a tréningnadrágomra és a kompressziós pólómra. Fekete és bíborvörös. Stanford Úszás és Műugrás: Félj a fától![3] Bárki is tervezi a szerelésünket, az egyértelműen azt akarja, hogy az identitásunk a sportteljesítményünkre korlátozódjon. Sose felejtsd: az vagy, ami a pontszámod. – Leugrunk dolgokról. Medencékbe csobbanunk. Közben kicsit akrobatikázunk.

Meg akarom nevettetni, de Sam nem hajlamos a jókedvre.

– Felteszem, van még más is.

– Rengeteg szabály. – De nem akarom untatni, sem nehéz kliens lenni. – Az NCAA[4] divízió 1-es sportolója vagyok. Két versenyszámban indulok. Az egyikben ugródeszkáról, arról a rugalmas üveggyapot deszkáról, ami… – A kézfejemmel utánzom a fel-le mozgását. – Az három méter magas. Kábé tíz láb. – Olyan magas, mint egy strucc, emlékeztet az első edzőm hangja.

– Mi a másik versenyszám?

– A torony. Az tíz méter magas. – Harminchárom láb. Két zsiráf.

– Nem rugózik?

– Statikus.

A nő hümmög.

– A pontozás úgy működik, mint a tornánál?

– Nagyjából. Egy bírói testület figyeli a hibákat, és annak megfelelően von le pontokat.

– És hány ugrást hajt végre versenyenként?

– Az attól függ. És nem… igazából nem a mennyiség a lényeg. – Az arcom belső oldalát harapdálom. Időt hagy nekem, de ugyanúgy figyel. – A csoport az.

– A csoport?

– Az… ugrás típusa, ha úgy tetszik.

– És hány csoport van?

– Összesen hat. – A lófarkam hegyét babrálom. – Előre. Hátra. Auerbach. Csavar. Kézállás.

– Értem. Az e-mailjében említette, hogy egy sérülésből lábadozik?

A terápia kiváltság. De nem tetszik.

– Így van.

– Az mikor volt?

– Nagyjából 15 hónapja. Az első év végén. – Ökölbe szorítom a kezemet a combom alatt, várom, hogy rákérdezzen a véres részletekre, készen állok, hogy soroljam a listát.

Ám Sam megkímél.

– Azt mondta, hat ugráscsoport van?

– Igen. – Meglep a téma változása, és leengedem a páncélomat.

Ez katasztrofális ballépés.

– És a sérülésének, Scarlett… van bármi köze ahhoz, hogy csak ötöt sorolt fel?

2. FEJEZET

ELCSESZTED – KÖZLI MARYAM az órák első hetében, és a fülemben zúgó kétségbeesésen túl csak arra tudok gondolni, hogy jobbat érdemlek a szobatársamtól. Csomó birkózómezéből segítettem vérfoltokat kiszedni, nekem tényleg nem jár együttérzés? Vagy legalább a nemtetszés passzívabb formája?

– Egy teljes negyedrésznyit német vagyok – ellenkezem. – Az anyám ott született. Jónak kellene lennem ebben.

– Az anyád meghalt, mikor kettő voltál, Vandy. A mostohaanyukád, aki felnevelt, a mississippi Bumfuckból való.

Durva. De igaz.

– A genetikai összetételem…

– Lényegtelen és nem prediszponál arra, hogy átmenj németből – mondja olyasvalaki megvetésével, aki kétnyelvűként nőtt fel. Ebben a pillanatban nem tudom felidézni, hogy az agyam melyik része kontrollálja a nyelvtanulási képességeket, de az ő agykerekei gyönyörűen és turbinaszerűen működnek. Kitűnő megújuló energiaforrás, ami kész ellátni egy kicsi európai országot.

Közben én azt vinnyogom, hogy „nem vagyok jó ebben”. De miért ne lennék jó?

– Nevetséges, hogy az orvosi egyetemeknek idegen nyelvi követelményei vannak.

– Nem az. Mi van, ha úgy döntesz, hogy csatlakozol az Orvosok Határok Nélkülhöz, és az életmentési képességed attól függ, hogy tudod-e, hogy „a szike” az hímnemű vagy nőnemű?

A nyakamat vakarom.

– Die Skalpell?

– Bumm, a páciens halott. – Maryam a fejét rázza. – Elcseszted, haver.

A tanácsadóm némi segítségével tettem. Azt mondta: Először vegye fel az orvosi előkészítős kurzusokat! A tudásra szüksége lesz az Orvosi Egyetemek Felvételi Tesztjén, tette hozzá. Ez a helyes lépés, zárta.

És hallgattam rá. Mert mindig is arra vágytam, hogy rohadtul a topon legyek. Mert egyetemi sportoló vagyok, és az időbeosztásom egy Jenga torony és egy shibari oktatóvideó kereszteződése. Spontaneitás? Csak ha előre megszervezem. Készítettem egy tizenöt éves tervet azon a napon, amikor befejeztem a középsulit, és mindig is szándékomban állt tartani magam hozzá. Több NCAA-cím, orvosi egyetem, ortopédia, eljegyzés és házasság, kötelező boldogság.

Persze ezt a tervet elcsesztem azzal, hogy kémia- és bioszórákat pakoltam az első és második évembe, anélkül hogy számításba vettem volna, hogy a tudományos kurzusok sosem voltak a gyengéim. Elindult a harmadév, és a kurzusátlagomnak remeg a térde. A pszichológia lehangolóan homályos. A német részes eset a legvéresebb rémálmomban kísért. Az angol fogalmazástan azt akarja, hogy nyomós érveket gyártsak nehezen megfogható, sikamlós témákban: költészet, etikus kártevőirtás, a kormányzati tisztviselők maximum mandátuma, az emberek vajon léteznek, ha nem látjuk őket?

Könnyebb számomra, ha a labdák szépen beesnek a vödörbe, amibe szánják őket. Fekete és fehér, helyes és helytelen, szénalapú és szervetlen. Idén a szürke árnyalatai és üveggolyók borítják a padlót, és alá kifolyt egy Német nyelv 1-olajtócsa.

Régen színötös sportoló voltam. Én irányítottam. A kiválóságra törekvésben éltem. Most csak próbálom elkerülni a hatalmas bukásokat. Hát nem lenne klassz, ha sikerülne nem folyton csalódást okozni a körülöttem lévőknek?

– Válts másik nyelvre! – javasolja Maryam, mintha nem vizsgáltam volna meg minden menekülőutat.

– Nem lehet. Olyan, mint a zsindelyes tető, mind átfed valamit. – Mint a reggeli gyakorlatok. A délutáni edzés. Bármelyik másik milliónyi tevékenység, amire a Stanford toborzott. És elvileg ez az az év, amiben beteljesítem a sportolói potenciálomat. Már ha még megvan bennem. Ha valaha megvolt.

Az biztos, hogy még a Bumfuck Gimiben (Missouri, de feladtam, hogy kijavítsam Maryamot) úgy éreztem, féltucat divízió 1-es edző agresszívan lökdösi egymást, hogy az iskolájukba csábítsanak, mert korábban junior olimpikon voltam, válogatott kerettag, junior világbajnoki érmes. A legjobb potenciális jelölt. Hatéves korom óta minden klubedzőm a csillagokat is lehazudta nekem az égről: Nagyszerű vagy ebben, Vandy. Nagy dolgokat fogsz véghez vinni, Vandy. Az ígéretes ifjú műugró, Vandy. Úgy szökdécseltem az alatt a csillagos ég alatt, mint egy hiperboldog préripocok. Az egyetemig, ahol végre kiderült, mennyire el voltam tévedve.

Ami azt illeti, alig találtam rá a jó útra.

Az agyam biztosan úgy döntött, hogy tesz nekem egy szívességet, mert nincs emlékem arról a harminc másodpercről, ami megváltoztatta az életemet. Mázlim, hogy az egészről felvétel készült, hogy bárki megnézhesse, mert az NCAA műugródöntőkben történt. Még kommentátor is volt hozzá.

És ő volt Scarlett Vandermeer a Stanford Egyetemről, a ifjúsági olimpiai játékok bronzérmese. Mindenképpen az övé a szezon nagy áttörése, és a toronyugrás új rekordjának határán állt. Ez előtt az ugrás előtt.

Igen, megpróbálkozott egy előre két és fél szaltóval csukamozdulattal, amit ma reggel a selejtezőben hibátlanul hajtott végre. Sőt, nyolc és kilenc pontokat kapott. De most valami már az elugrástól félrement.

Mindig amikben a legjobban bízol.

Aha. Ez egyértelműen egy teljesen rontott ugrás volt. Nulla pontot fog kapni a bíróktól, ami a pontokat illeti. Ráadásul rossz szögben érkezett a vízbe, úgyhogy reméljük, nem sérült meg.

Amire a testem azt mondta: Cseszd meg a reménykedést!

Vicces, a maga döbbenetesen nem vicces módján. Tisztán emlékszem a haragra – haragudtam a vízre, magamra, a saját testemre –, de a fájdalomról nincsenek emlékeim. A videón a medencéből kibicegő lány a hasonmásom, aki ellopta a testemet. A piros fürdőruhájára lógó hosszú hajfonat egy imposztoré. A gödröcskék, ahogy mosolyra erőlteti az ajkát? Hátborzongató. És a kis rés elöl a fogai között miért néz ki pont úgy, mint az enyém? A kamera könyörtelenül követi bizonytalan járását, akkor is bután bámul, amikor Sima edző és az asszisztensei odarohannak hozzá.

Vandy… jól vagy?

A válasz kivehetetlen, de az edző szereti felidézni a sztorit, ahogy a lány azt mondta:

Aha, de kelleni fog egy Advil a következő ugrás előtt.

Mint kiderült, a lánynak igaza volt. Tényleg szüksége volt Advilra a következő ugrás előtt. Meg műtétekre. És rehabra. A végső mérlege?

Agyrázkódás.

Beszakadt dobhártya.

Elferdült nyak.

A bal váll labrum szakadása.

Tüdőzúzódás.

Kificamodott csukló.

Kificamodott boka.

Nagy, ragacsos súly telepszik meg a mellkasomban, valahányszor nézem a videót és elképzelem, min mehetett keresztül a lány… Aztán eszembe jut, hogy az a lány én vagyok.

Egyetlen olyan pasival se matcheltem a randiappokon, aki ne kérdezte volna meg, hogy: A műugrás nagyjából ugyanaz, mint az úszás, igaz? De nagyon hasonlóan a bokszhoz, jéghokihoz és lacrosse-hoz, a műugrás kontaktsport. Valahányszor a vízbe csapódunk, az ütközés végigfut a csontvázunkon, az izmainkon, a belső szerveinken.

Pukkadj meg, NFL!

– Fel kell készülnöd arra a nagyon valós lehetőségre, hogy nem fogsz tudni többé műugrani – mondta Barb a műtétem előtt. Nehéz borúlátó marhaságként elhessegetni azt, amit a mostohaanyád mond, ha az említett mostohaanya fantasztikus ortopédsebész. – Csak azt akarjuk, hogy a vállad visszanyerje a teljes mobilitását.

– Tudom – válaszoltam, és úgy sírtam, mint egy kisbaba, először a karjaiban, aztán egyedül az ágyamban.

De Barb túlságosan óvatos volt, én meg mázlista. A felépülésről kiderült, hogy lehetőség. Másodévesként végig kispadon ültem. Pihentem. Szedtem a gyógyszereket. Tartottam a gyulladáscsökkentő diétát. A fizikoterápiára, a nyújtógyakorlatokra és a rehabra koncentráltam, olyan vakbuzgón, ahogy egy apáca mondja az éjszakai imáit. Vizualizáltam az ugrásaimat, ápoltam a fájdalmaimat, így is, úgy is eljártam edzésre, néztem, ahogy a csapat többi tagja edz, a klórszag megtapadt az orromban, a medence csillámló kéksége csupán harminc centinyire volt, mégis lehetetlen messzeségben.

Aztán két hónapja engedélyt kaptam az edzésre. Ami…

Hát… Oka van annak, hogy terapeutához járok.

– Azt hiszem, van egy ötletem, hogyan hozzuk helyre az idegennyelv-problémádat.

Gyanakodva pillantok Maryamra, mégis előrehajolok, fülemet hegyezve, tágra nyílt szemmel, tele reménnyel.

– Azt fogod mondani, hogy vegyek savas fürdőt, ugye?

– Hallgass ide: Latin 201.

Felállok.

– Mennem kell.

– Gondolj arra, mekkora segítség lesz, amikor az Orvosok Határok Nélkül az ókori Rómába küld.

Becsapom magam mögött az ajtót, és negyven perccel korábban megyek edzésre, csak hogy ne fojtsam meg a szobatársamat.

Első évben tettek minket párba, és Maryam megingathatatlan gonoszságának és annak dacára, hogy én képtelen vagyok időben kicserélni a vécépapír-gurigát, valahogy képtelenek lettünk külön lakni. Tavaly (önként?) összeköltöztünk a campuson kívül, és nemrég (önként?) meghosszabbítottuk a bérleti szerződést újabb huszonnégy együtt töltött hónapra ítélve magunkat. Az az igazság, hogy együtt lenni egyszerű és kevés érzelmi munkát igényel bármelyikünktől. És ha olyan vagy, mint én (célorientált, irányításra fókuszáló, túlteljesítő perfekcionista), áldás olyasvalakit találni, mint Maryam.

Nem jó áldás, de elfogadom.

Az Avery Vízisport Centrum a legjobb létesítmény, amiben edzettem. Teljesen szabadtéri, négy medencével és műugrótoronnyal, és a Stanford összes vízisport-csapata itt edz. Ma a női öltözőben áldásos csend honol. Ritka ez a Csipkerózsika-zóna, az úszók már elmentek az edzésre, a műugrók még nem készülődnek. A vízilabdázókat nemrég száműzték egy másik épületbe, és sok hálás könny hullott.

Felveszem a fürdőruhámat. Ráveszek egy pólót és egy sortot. Beállítom az időzítőmet, ülök a kényelmetlen fapadon és életem döntésein töprengek. Pontosan tíz perccel később rezeg a telefonom, és felállok. Nem találtam sem világosságra, sem lelki békére. Elsétálok a mosodához friss törölközőért, amikor egy ismerős hangot hallok.

– …nem oké – mondja Penelope.

A folyosón áll úgy egy méterre, de nem vesz észre.

– Egyáltalán nem – folytatja, a szavaiban könnyek érződnek. Felismerem arról a utahi kétcsapatos tornáról, ahol elcseszett egy előreugrást csukamozdulattal, hassal érkezett, mint egy repülő mókus, és az első helyről a kilencedikre csúszott. – Nekünk nem.

A válasz halkabb, mélyebb. Kevésbé elgyötört. Lukas Blomqvist áll Pen előtt, meztelen felsőteste előtt karba tett kézzel, a nyakában úszószemüveg, az ujjain úszósapka himbálózik. Biztosan most jött edzésről, mert még csöpög. A szemei közötti enyhe homlokráncolást nehéz értelmezni, lehet haragos, vagy csak ilyen egy higgadt svéd arca. Nem tudom kivenni, mit mond, de nem számít, mert Pen félbeszakítja.

– …nincs rá ok, ha…

Újabb telt, halk válasz. Visszahúzódok. Ez a beszélgetés nem rám tartozik. Annyira nem kell az a törölköző.

– Így a legjobb. – Pen közel hajol. – Tudod, hogy így van.

Blomqvist mély levegőt vesz, és csillámló válla felemelkedik, ettől még magasabbnak látszik. Észreveszem az álla feszességét, ahogy hirtelen megbillenti a fejét, ahogy a felkarjában ugrál egy izom.

Baljós. Fenyegető. Ijesztő. Ez ő. Mellette Pen kicsinek és feldúltnak látszik, és az agyam új üzemmódba kapcsol.

Fikarcnyit sem érdekel, hogy semmi közöm hozzá. Közelebb sétálok, összehúzott szemmel nézem Blomqvistot. Az ujjaim remegnek, úgyhogy ökölbe szorítom azokat az oldalamnál, és bár valószínűleg négyszer erősebb, mint Pen és én együttvéve, ráadásul borzasztó ötlet, megkérdezem:

– Pen, minden rendben?

3. FEJEZET

A HANGOM VISSZAPATTAN A JÁRÓLAPRÓL. Pen és Lukas rám néznek, mindketten egyformán döbbentek.

Nagyot nyelek, és kényszerítem magam, hogy újra megkérdezzem:

– Szükséged van valamire, Pen?

– Vandy? Nem tudtam, hogy te… – Értetlenül elhúzza a száját. Aztán biztosan leesik, hogy bizalmatlanul méregetem Lukast, mert a szeme elkerekedik és az ajkai szétválnak. – Úristen, én… jaj, nem! Nem, ő nem… mi csak… – A levegőt kifújva felnevet, és a pasijához fordul, hogy osztozzon a félreértés miatti vidámságban.

De Lukas tekintete megállapodik rajtam.

– Minden rendben, Scarlett – mondja. Nem igazán áll szándékomban hinni neki, de nem hangzik védekezőnek, bosszúsnak vagy akár dühösnek a nyilvánvaló feltételezésem miatt, hogy veszélyt jelent Penre.

És úgy tűnik, tudja a keresztnevemet. Bár az egész sportközösség számára Vandy voltam hatéves korom óta. Lenyűgöző.

– Nem akartam tolakodni – mondom kérlelhetetlenül. Talán hiperérzékeny vagyok, ha ilyen helyzetekről van szó – oké, egy ballonkabátos túlérzékenység-kupac vagyok –, de megvannak rá az okaim, és inkább csinálok bolondot magamból és leszek túlérzékeny, mint… bármi is az alternatíva. – Csak biztos akarok lenni, hogy…

– Tudom – válaszolja Lukas csendesen, kék szeme továbbra is az enyémbe néz. – Köszönöm, hogy vigyázol Penre.

A hangjában rejlő lágy dicsérettől az agyam egy pillanatra rövidzárlatot kap. Mire összeszedem magam, Lukas gyengéden megszorítja Pen vállát és elmegy mellettem. Követem az izmok játékát széles hátán, amíg be nem fordul a sarkon, a tarkóján szárad a babahaj, a fekete tintás körvonalak hullámzanak a bal vállán és eltorzulnak a karján. Az egész karját befedi, de nem tudom kivenni, mi az. Talán fák?

– A francba! – mondja Pen.

Hátrapillantok. Látom, hogy a kezét végighúzza az arcán.

Egyértelműen túlzásba estem.

– Bocsánat. Nem kíváncsiskodni próbáltam…

– Nem rólad van szó, Vandy. – Zöld szeme csillog, egy hajszálnyira van attól, hogy könnybe lábadjon. Teljességgel hajlandó voltam Pen élőpajzsa lenni, ha arra kerülne a sor, de hogy visszarántsam a sírás széléről? Kétlem, hogy az sikerülne.

– Te… szeretnéd, hogy hívjam Victoriát? – Mindketten végzősök, és ő Pen legjobb barátnője a csapatban. Nem túl nagy a választék: az ikrek nagyon el vannak foglalva egymással, én meg alig vagyok itt. – Vagy kérjem meg Lukast, hogy jöjjön vissza?

– Miért hívnál? – bukkan fel Victoria. Pilóta-napszemüveg, zárt térben. Lila smoothie. Az a sötét, göndör, felnyírt mullet frizura, aminek rettenetesnek kellene lennie, de neki eszméletlenül jól áll. – Megmondtam, hogy nem leszek bűntársad még több pók elleni merényletben… Mi a…?

Minden annyira gyorsan történik. Penből kitörnek a könnyek. Victoria megbotránkozva kapkod levegő után. A vízilabdacsapat hangjai töltik meg a folyosót. Mielőtt kimenthetném magam ebből, bármi a franc is ez, mindhármunkat besodornak a szertárba.

Az ajtó határozottan becsukódik Victoria hátától.

– Mi a fene történt?

Hol Penre néz (aggódva), hol rám (…gyilkosan?), és hirtelen felgyullad bennem az együttérzés szikrája Lukas iránt. Talán az embereknek mégsem kellene nyakra-főre bámulni egymást.

– Veszekedtem Lukkal. – Pen megtörli az arcát a kézfejével.

– Jaj, babám! Min?

– Magatokra hagylak titeket – motyogom, és az ajtógombért nyúlok.

Pen ujjai a csuklómra fonódnak.

– Ne, maradj! Nem akarom, hogy azt gondold, Luk képes lenne bármikor is… – Mély lélegzetet vesz. Toporgok, és vágyakozva gondolok az öltözőre, az Epsom-sós fürdőre, egy paraporcelánbaba-gyárra… Bárhol máshol lennék, mint itt és most. – Sosem tudna erőszakos vagy gonosz lenni. Ő a legjobb ember, akit valaha… Csak épp benne vagyunk a…

– Istenem. Erről az egész szakításdologról van szó? – kérdezi Victoria. Sokkal kevésbé gyengéden.

Nem az én dolgom. Nem az én dolgom. Nagyon nem az én dolgom.

De Pen könnyezve bólint.

– Figyelj ide! – Victoria felsóhajt, mintha ezt már átrágták volna. – Babám. Édesem. Vágom, Lukasszal együtt vagytok kábé tizenkét éves korotok óta…

– Tizenöt.

– …leszakítottátok egymás cseresznyéjét, és most azon tűnődsz, milyen lenne egy körülmetéletlen farok?

Szipogás.

– Ami azt illeti, Svédországban a legtöbben nem…

– Túl sok infó. A lényeg… mi a büdös francot művelsz?

Mindig isteninek találtam Victoria nyíltságát, de ez kicsit túl durvának tűnik. És Pen talán egyetért, mert a sírásból dühös tekintet lesz.

– Neked az én oldalamon kellene állnod.

– Ott is állok. Mint aki melletted áll, és az elmúlt két évben a randipiacon volt, én mondom, nem akarod elveszíteni a fickót. Sok a seggfej odakint, és Lukas egy okos, rendes, dögös pasi, aki lehajtja a vécéülőkét, és még nem kapta el a francia kórt. Ez sokkal ritkább, mint hinnéd.

– De nem vagyok boldog. És ő sem kapja meg ettől a kapcsolattól, amire vágyik.

– Pen, ne már! Ha azt mondta, hogy nem bánja, ha nem csinálja azt…

– Megelégszik. Ahogy én is megelégszem. Ha együtt maradunk, összeházasodunk, lesz egy házunk a külvárosban és két és fél kétnyelvű gyerekünk, akiket nem értek, és mindig azon fogunk tűnődni, hogy mit hagytunk ki. Nem fogom tudni, milyen érzés fiatalnak és szabadnak lenni, ő meg keserű lesz, mert le kellett mondania arról a sok kinky szarságról, például hogy elfenekel embereket, kikötözi és utasítgatja őket.

Ledermedek. Tényleg nem kellene itt lennem, de nem tudok elmenni, mert a lábaim féltonnásak, és a testemben minden csepp vér felszalad és az arcomban lebzsel.

– Vágom. – Victoria feldúlt. – De el kell döntened…

Keményen dörömbölnek az ajtón. Mind összerezzenünk.

– Hahó! Van odabent valaki?

Victoria kikiabál:

– Aha, egy pillanat!

– Bent hagytam a sporttáskámat, úgyhogy ha áttennétek az orgiátokat a zuhanyzóba…

Victoria a szemét forgatja, de kinyitja az ajtót. Elvonulunk Sporttáskás Lány mellett. Victoria dacos arckifejezéssel, Pen a maradék könnyeit törölgetve, én makacsul kerülve a szemkontaktust. A beszélgetés talán folytatódott volna, de összefutunk az ikrekkel.

– Hol voltatok, csajok? – kérdezi Bella. Bepánikolok, de Victoria kapásból kitalál valamit egy hiányzó mikroszálas törölközőről, mert neki a hazugsághoz nincs szüksége két-három munkanapnyi gondos előkészítésre, és mind felengedünk, mint egy nagy boldog család.

Én még mindig feldúlt vagyok. Érzem a pulzusomat, forognak a fogaskerekek a koponyámban. Csak arra tudok gondolni: Pen mindig is nagyon kedves volt hozzám.

A harmadik műtétem után, amikor Barb nem tudott egy hétnél több szabadságot kivenni anélkül, hogy össze ne omlott volna az orvostudomány, Pen mindennap beugrott, hogy rám nézzen. Hogy a gonosz lakótársad biztosan ne csináljon öveket a bőrödből, mondta kacsintva, de egyszerűen csak ösztönösen gondoskodó személy. És ott volt az is, amikor leült velem az első kétcsapatos tornám után, hogy emlékeztessen arra, hogy néhány fröcskölős beérkezéstől nem leszek rossz műugró, néha egyszerűen csak túlságosan elveszünk a saját fejünkben, ő is járt ebben a cipőben, ismeri azt a kaotikus, túlagyalós érzést, amitől a torony olyan, mintha egy kifeszített kötél lenne, és amitől a tested megbízhatatlan narrátorrá változik. Az a pillanat, amikor a koncentrációd pánikká alakul, és az ugrás menthetetlenül elcsesződik, mielőtt még egyáltalán elkezdődne.

Ez rengeteget jelentett nekem az első évem őszén, minden új volt, nyers és túl nagy, de Penelope Ross, a világbajnokság és a pánamerikai játékok érmese, NCAA-bajnok fogta a kezem és azt mondta, hogy érezte azt, amit én.

Erre gondolok a pilátesz és a szárazföldi edzés alatt, és míg felsétálok a műugrótorony véget nem érő lépcsőin. Erre gondolok, miközben megnyújtom az összes izmomat, amim csak van, különös odafigyeléssel az érzékeny, hülye vállamra, amiről az összes orvosom állítja, hogy meggyógyult, de a rémálmaimban hetente legalább kétszer úgy robban szét, mint egy pezsgőspohár.

Mire az edzés véget ér, döntök. És miközben a csapat többi tagja az öltözőben cseveg, odasétálok mellé, veszek egy mély levegőt, és megkérdezem:

– Ezután elmehetnénk meginni egy kávét? Csak mi ketten.

4. FEJEZET

AZT HITTEM, TALÁN NEHÉZ lesz kimondani, leginkább azért, mert még sosem mondtam senki olyannak, akivel nem voltam… intim helyzetben a dologgal kapcsolatban. De a szavak kirepülnek a számon, olyan simán, mint egy tökéletes ugrás. Nincs elakadás, nincs dadogás, csak borotvaélesen átvágunk a fodrozódó vízen. Elképzelem a hét mosolygó bíróból álló panelt, ahogy egyszerre felemelik a tökéletes tízeseket a táblákon.

Maximális pontszám, Ms. Vandermeer. A szexuális élettörténete felfedését hibátlanul hajtotta végre. Most nyomás a zuhanyzóba.

Nem fogok hazudni, eléggé büszke vagyok. Sajnos Pen nincs lenyűgözve.

– Neked az jön be? – Pislogva körbenéz a Coupa Kávézóban. Ezen a héten kezdődtek az órák, és a campus túlságosan zsúfolt. Napbarnított vállakra vett hátizsákszíjak, matricás vizespalackok, gólyák új csapata, akikből két változat létezik: a legyőzhetetlen és a rettegő. Én az első csoportban kezdtem, de az átcsúszásom az utóbbiba gyors volt.

Pen felkönyököl a kis faasztalra, megelégszik a privát szféránk nagyságával.

– Az jön be neked, ami Luknak.

– Hát, abban nem lehetek biztos.

– De nem azt mondtad…?

– A kinkek és a BDSM[5] nagyon-nagyon sokfélék lehetnek.

– Értem.

– A mai reggel előtt soha nem beszéltem Lukasszal. Fogalmam sincs, mit szeret.

– Mondjam el? Ő…

– Én… Ne, nem így… – A torkomat köszörülöm. Kissé bánni kezdem a dolgot. – Az… túlmutat ennek a beszélgetésnek a határain.

– Áh.

– Nem kell úgy érezned, hogy el kell magyaráznod, hogy ti… De ott voltam – akaratomon kívül –, amikor Victoriával beszélgettetek a dologról, és úgy tűnt, ő nem volt épp… együttérző hallgatóság…

– Ez az enyhe kifejezések Guinness-rekordere. Kérlek, folytasd!

– Csak fel akartam ajánlkozni, mint forrás, olyasvalaki, aki tapasztalt… ebben.

– Az „ebben” pedig…?

– Egy olyan komoly kapcsolat, ahol csak az egyik felet érdekli a kink. Találni valami olyasmit, amit mind a ketten élvezni tudtok és beleegyeztek. Már persze, ha ezt akarjátok – teszem hozzá halvány mosollyal.

Pen hátradől a széken, hogy méregessen, és tudom, mit lát: nyirkos, sötét haj, sötét, zárkózott tekintet, váratlanul sötét szexuális múlt. Soha nem agyaltam sokat azon, hogy mi indít be. Pen mikroszkóp alá csaphatna és felcímkézhetne azzal, hogy szexuálisan deviáns, és a szemem sem rebbenne. Mégis klassz, hogy inkább kíváncsiságot, mint ítélkezést látok a fejbillentésében.

– Luk akar lenni a főnök. Te is azt akarod, vagy…?

A fejemet rázom.

– Igazából az ellenkezője.

– Áh. – Egyik vörösesbarna hajtincsét az ujja köré csavarja. Először Pen színeit vettem észre még az első csapatban. Hogy milyen feltűnően gyönyörű… és nagylelkű is. Versenyeken az ugrások között a sportolók általában egymásra sem néznek. De nem Pen. Mindig kedvesen mosolyog. Soha nem arrogáns, bár a korosztályunkban mindig nagyságrendekkel előttünk járt. Ő volt a zászlóvivő az ifjúsági olimpián. Pink, majd kék hajjal ugrott. A rajongói barátságkarkötőket csinálnak, művészi körmöket. Soha nem leszek nem megilletődve tőle, legalább egy kicsit.

– Hogy jöttél rá?

– Hogyan jöttem rá…?

– Hogy bejön neked a dolog.

Egy fickó, aki feltűnően hasonlít dr. Rodriguez fasiszta tanársegédjére, az, aki levont egy pontot a szerves kémia félévzárómból, mert rossz dátumot írtam fel, arra sétál. Lefogadom, hogy élvezné, ha jól kiosztanák.

– Valamennyire mindig is tudtam. Mármint nem böngésztem az eBayen akciós PVC-maszkok után középsuliban, de amikor már… tudtam, hogy létezik és érdekelt a szex, mindig voltak… fantáziáim. Ötleteim. – Vállat vonok, és nem teszem hozzá: Úgy éreztem, így van rendjén. Úgy érzem, így van rendjén.

– Értem. – Pen elgondolkodva bólint. – És a végén hogyan jutottál el odáig, hogy… csináld?

– A gimis pasimmal kábé három évig jártunk. – Azt a részt kihagyom, amikor szomszédok voltunk, aztán hetedikben legjobb barátok, aztán egymásba szerettünk. Megbíztam benne és könnyű beszélgetés volt, olyan könnyű, mint Joshsal minden más. Minden, kivéve az a telefonhívás az első évben. A fojtott hangja, ahogy elmagyarázta: Nem csak miatta… Őszintén, sok ez a távolság. És talán a személyiségünk túl különböző ahhoz, hogy kitartson a dolog? Az nehéz volt. – Elmondtam neki, mi érdekel.

– És… őt is érdekelte?

Kiworkshopolom a tökéletes kifejezést.

– Nem ugyanazok a dolgok. Ezért gondoltam, hogy a tapasztalataim relevánsak lehetnek neked és Lukasnak. – Mert Lukas Blomqvistnak vannak kinkjei. Lukas „olimpiai aranyérmes, az úszóvilág kedvence, a rekorder skandináv kincs” Blomqvistnak. Agyam eldobom!

– És hogyan közelítetted meg a helyzetet?

– Megmondtam neki, hogy szerintem mi izgató. Josh megtette ugyanezt. Összevetettük a dolgokat. Az eredményként kijövő Venn-diagramban nem volt sok, de akkor is.

– Ez nagyon Szürke ötven, Vandy!

– Ugye? – Összenézünk, és mosolygunk, hogy mennyire valószerűtlen már ez. De ő sokkal nyugodtabbnak látszik.

– El tudnád magyarázni, hogy mi jó abban, hogy valaki más irányít?

El tudnám?

– Sok minden összekuszálódva. – A könnyedség, hogy előre megtárgyalunk egy társas interakciót. Hogy ilyenkor konkrét utasításokat kapok. A stabil csend az agyam véget nem érő káoszában. Az elégedettség, hogy valamit jól csinálok, hogy ezt el is mondják. Kikapcsolni a világból és úszni az árral. És igen: azt nem tudom biztosan, miért vagyok így bekötve, de a fájdalom és a kéj mindig összekeveredett a fejemben, és jó érzés, amikor valaki, akiben megbízom, megcsípi a mellbimbómat. Néha ennyire egyszerű. – Számomra ez a szabadságról szól.

Pen felhorkan:

– A szabadságról… hogy valaki megmondja, mit csinálj?

– Tudom, hogy nagyon ellentmondásosnak hangzik, de általában túlagyalom a dolgokat. Kétségbeesetten próbálom elkerülni, hogy elcsesszem, és pánikba lovallom magam. – Túl sok teret foglalok el? Untatlak? Csalódást okozok? Inkább valahol máshol lennél, valaki mással? – Letaglóz a terhe annak, hogy azon agyalok, jól csinálom-e.

– Mit csinálsz jól?

Felnevetek.

– Nem is tudom pontosan. A szexet, de úgy általánosságban az emberi létet. – Vállat vonok, mert ez a gond, igaz? A létezésnek nincs jó vagy rossz módja. A való élethez nem jár használati utasítás. Szerencsére a szexhez járhat. A magamfajta szexhez. – Ha valaki, akivel biztonságban érzem magam, utasít…

– Szereted a struktúrát.

– Ez jó megfogalmazás. – Elmosolyodom. – Lukas nevében nem beszélhetek, sem azok nevében, akik a… dominánsabb oldalán állnak. – A szó bizarrul ingadozik közöttünk. Az igazság az, hogy nem teljesen kényelmes BDSM kifejezésekkel dobálózni sem. Mint bármelyik másik közösségnél, van egy rakat kétségem amiatt, hogy vajon megvan-e bennem az, ami ahhoz kell, hogy igazán odatartozzak. A címkéket ki kell érdemelni, és az én zsebemet mindig üresnek érzem, hogy megkaphassam. – De nyilván ők is kapnak belőle valamit.

– Nyilván. A pasiddal még együtt vagytok? – A tekintete szúrósabb lesz. – Úgy érzem, nagyon keveset tudok rólad.

Micsoda véletlen, én is úgy érzem, hogy nagyon keveset tudok magamról.

– Szakítottunk.

– És akivel most jársz…?

– Nem. Mármint nem járok senkivel.

– De nem azért, ami bejön neked?

– Nem igazán. – Legalábbis nem teljesen. Szeretem azt mondani magamnak és bárkinek, aki kérdezi – leginkább Barb –, hogy túl elfoglalt és karrierorientált vagyok, hogy randizzak. De a cölibátusos fázisom olyan régóta tart, hogy már nem vagyok benne biztos, önkéntes-e, és azt inkább nem említeném, hogy azok után, ami apával történt, nyugtalanító lehet férfiak közelében lenni.

– Gyanítom, hogy ezt nem kéne megkérdeznem, de tényleg gőzöm sincs, hogyan fogalmazzam meg, szóval csak… Az exed fájdalmat okozott neked? Mármint szex közben.

Bólintok.

– Néha. Kicsit.

– És neked ez rendben volt?

– Teljesen. Mindenben előre megegyeztünk. Folyamatosan rákérdeztünk a másiknál, és volt biztonsági szavunk.

– Úristen, ez annyira Szürke ötven! És volt, hogy azt érezted, hogy…?

– Micsodát?

– Hogy lehúzol hetvenévnyi feminizmust a vécén? – Az arca bűntudatosan grimaszol, de ez nem olyasmi, amit én ne kérdeztem volna meg magamtól.

– Számomra annak, hogy úgy döntök, szexuálisan alárendelt leszek, kevés köze van a nemi egyenlőséghez. És nem mondok le a jogaimról. Josh mindig megállt, amikor azt kértem… és fordítva. – Vállat vonok. – Megértem, milyen sebezhető érzés lehet ilyesmiről beszélni. Neked. Még Lukasnak is. És az ilyen kinky embereknek néha rossz a híre, mint hogy agresszív természetünk van, vagy ragadozók…

– Én tudom, hogy nem vagy az – mondja sietve, és kitárja a tenyerét. – Esküszöm, nem vagyok prűd. Nem gondolom, hogy Luk beteg vagy perverz, amiért ezt akarja.

A megkönnyebbülésem őszinte.

– Jó.

– Inkább arról van szó, hogy nekem nem jön be.

– Amihez teljességgel jogod van. – A tarkómat vakargatom, amit elfelejtettem betestápolózni ugrás előtt. Üdv, klórkiütés, régi barátom. – És ha elmondtad Lukasnak, hogy téged nem érdekel ezeknek a szexuális dinamikáknak a felfedezése, ő pedig ragaszkodik hozzá, az hatalmas vörös zászló, ami…

– Ez a lényeg, hogy nem. Megpróbáltuk. Mert… hát, nyilvánvaló volt, hogy akarja. Úgyhogy felajánlottam. – Átfogja érintetlen jeges lattéját, de nem kortyol bele. – Egyszerűen utálom, ha megmondják, mit csináljak. Hogy engedélyt kérjek. Már így is ott döngicsélnek a fülemben Sima edző folyamatos kommentárjai a műugrótechnikámról. Nem akarom dugás közben azt hallgatni, hogy „Ezt vagy azt olyan jól csinálod, Pen.” – A szemét forgatja. – Akkora atyáskodó baromság! Ne vedd sértésnek!

Talán ez a legkevésbé szimpatikus dolog, amit bárki valaha mondott nekem.

– Nem veszem. Elmondtad neki, hogy nem élvezted?

– Aha. És azonnal abbahagyta. Soha többé nem hozta fel. De még mindig akarja. Tudom, hogy akarja.

A beszélgetés olyan fordulatot vesz, hogy kevésbé Bevezetés a szexuális kinkekbe, inkább a GQ szextanácsadó rovata. Lehet, hogy ez nem az én terepem.

– Szóval azt a tudatos döntést hozta, hogy a kapcsolatát veled és a te jóllétedet a szexuális preferenciái elé helyezi, ami dicséretes…

– Hülyeség! – A szó sistergő, frusztrált suttogás. Közelebb hajol, a szeme megint az a folyékony zöld. – Szeretem őt, tényleg szeretem. De… – Ugrál a torka. Kihúzza magát. – Más dolgokat is akarok. El akarok menni egy buliba és szabadon flörtölni. Azt akarom, hogy rám hajtsanak anélkül, hogy úgy érezném, elárulok valakit. Szórakozni akarok. – Mély levegő. – Le akarok feküdni másokkal, látni, hogy milyen.

Ez az egész annyira hangzik szórakoztatónak, mint konzervnyitóval hónaljat borotválni. De Pen nem én vagyok. Pen társaságkedvelő és vicces. Pennél egyensúlyban van a munka és a magánélet. Pen tudja, mit csináljon és mikor csinálja. Pent mindenki kedveli.

– Lukas mit gondol minderről? Dühös? Vagy féltékeny?

Pen a szemét forgatja.

– Luk túl magabiztos ahhoz, hogy bármi ilyen alantast érezzen.

Fogalmam sincs, hogy az milyen.

– És te? Te féltékeny lennél, ha lefeküdne másokkal?

– Nem igazán. Lukasszal van múltunk. Szeretjük egymást. Őszintén, még ha szakítunk is, gyanítom, hogy a jövőben újra egymásra találunk. Nagyjából egymásnak vagyunk teremtve.

Honnan szerzik ezek az emberek a feneketlen önbizalom-tározóikat? Egy edényből a szivárvány végén?

– Egymásnak teremtve kivéve a „meh” szexet?

– Nem… A szex jó. – Az igencsak pirulásra érdemes beszélgetés során Pen először pirul el. – Luk… nagyon makacs. Inkább… – Rezeg a telefonja, rázza az egész asztalt, Pen a mondat közben szórakozottan rápillant. Aztán újra, hosszabban. – Basszus!

– Minden rendben?

– A nemzetközi kereskedelem tanulócsoport. Elfelejtettem, hogy találkozunk. – Felpattan a székről és összeszedi a cuccait. Rekordidő alatt magába szívja a jeges lattéját, a poharat behajítja a szelektív kukába. – Bocs. Ez bunkóság, hogy húsz percig rád zúdítom és…

– Az égvilágon semmi baj. Tedd a dolgod!

– Oké. Futnom kell egészen Jackie lakásáig.

A hangja elhalkul, ahogy kirohan a kávézóból, én meg egyedül maradok, a délután merő furaságán töprengek. A merő idiótaságon, hogy ilyen helyzetbe hoztam magam, és hogy mennyire hozzáférhetetlen Penelope Ross és Lukas Blomqvist kapcsolata.

Aztán Pen visszaszalad, és megáll a székemnél.

– Hé, Vandy?

Felpillantok.

– Elfelejtettél valamit?

– Csak azt akartam mondani… – Szélesebben mosolyog. Segít, hogy rájöjjek, a korábbi mosolyai mennyire feszültek voltak. – Köszönöm, hogy időt szántál arra, hogy beszélj velem. Hogy laza voltál és nem ítélkeztél. Örülök, hogy teljesen meggyógyultál és újra a csapatban vagy.

Épp csak sikerül bólintanom, aztán kiszáguld, és otthagy, hogy azon agyaljak, volt-e valaha olyan, hogy bárki a laza szót használta velem kapcsolatban.

5. FEJEZET

A KÖVETKEZŐ HÉTRE KEZDEM KIISMERNI az egyetemi világot.

Az angol szövegalkotás nem lehetetlen (a tanáromat nem érdekli, hogy érvényesek-e a véleményeim, csak az, hogy teljes szívvel érvelek mellettük). A pszichológia nem olyan totál homály, ahogy eredetileg gondoltam (van rendszer az őrült emberi viselkedésben). A számítógépes biológia gyerekjáték (még akkor is, ha dr. Carlsen állandó sötét tekintete kicsit tényleg nyugtalanító). És aztán ott a német. Egy csápos, gyilkos mocsár telis-tele cápákkal, tarantulákkal és őrködő currywursttal, amik fel akarnak falni.

– Nincsenek korrepetáló programok olyanoknak, akik… kevésbé tehetségesek, ha nyelvekről van szó? – kérdezi Barb a heti telefonhívásunk alatt, miután harminc kétségbeesett percig ömlik belőlem a németellenes propagandabeszédem.

– Semmi sem fér bele az órarendembe. Hamarabb kellett volna segítséget kérnem. – Kábé még a méhben. – De szerintem megleszek. – Két pontot kaptam a tízből az első beadandóra és hármat a másodikra. Éljen a javuló tendencia!

– Biztos vagyok benne, Scar. – Miután elhagyta apát, az ádáz csatározás után, amivel megnyerte a felügyeletemet, miután az életünk a miénk lett, Barb hozzánk költözött St. Louisba, ahol úgy irányítja az ortopédsebészetet, mint egy autokrata nemzetállamot. A munkájában felfoghatatlanul nagy a tét, félig-meddig émelyítően sok pénzt keres vele, és annyira döbbenetesen lefoglalja, hogy az egyik középsulis tanárom arra gyanakodott, elszöktem otthonról és titokban egyedül élek.

Nem is kérdés, hogy ő az oka, hogy orvos akarok lenni. Kicsit klisés, tudom, de azért nem teljesen a semmiből jön. Mindig is a tudomány felé sodródtam, de csak amikor elkezdtem Barb irodájában írni a házimat, akkor ébredtem rá, hogy mennyire csodálatra méltó a munkája. Hogy fontos, amit tesz. Hogy milyen széles a tudása és milyen mélyen törődik másokkal.

– Miért nem tud dr. Madden vagy dr. Davis gondoskodni a betegedről? – nyafogtam egyszer, amikor azt mondta, nem tud eljönni az egyik versenyemre.

– Azért – halkította suttogóra a hangját –, mert dr. Madden egy seggf… egy ánusz, dr. Davis pedig olyan döbbenetesen inkompetens, hogy sosem tudom biztosan, hogy a páciensnek vagy a betegségnek drukkol-e. Mrs. Reyesnek régóta fájdalmai vannak. Megérdemli, hogy olyasvalaki kezelje, aki nem középszerű és komolyan veszi őt. Egyetértesz?

Tizennégy voltam akkoriban, de tökéletesen érthető volt. Nemcsak büszke voltam, hogy Barb mennyire menő, de csakis arra vágytam, hogy nem középszerű orvos legyek, aki komolyan veszi a betegeket.

És most itt vagyok. Májleállásról álmodozom, hogy megússzam az orvosi felvételit.

– Egyébként – mondja nekem Barb – a múltkor találkoztam Kumar edzővel.

Összerezzenek. Ő a középsulis edzőm.

– Hogy van?

– Jól. Üdvözletét küldi. Kérdezett felőled.

– Mire te hazudtál és azt mondtad, tizenkétszeres NCAA-bajnok vagyok és olimpiai reménység?

– Fontolgattam, de aztán eszembe jutott, hogy erről vannak publikus adatok. Mármint a neten. Egy Google-keresésnyire.

Felsóhajtok.

– Kínos neki? Szégyent hozok a régi klubomra?

– Hogy mi? Nem. Nem egy fehérgalléros védőügyvéd vagy, akit a Sacklers fizet, Scarlett. Súlyos sérülést szereztél. Mindenki drukkol neked.

Alig várom, hogy újra csalódást okozzak nekik.

– És hogy van életem szerelme?

– Jelenleg a betervezett szemétnyalogatással van elfoglalva.

– Fontos elfoglaltság.

– Várj, szerintem beszélni akar veled.

Mitugrász, a husky-mopsz keverék, aki anno a „rossz vérmérséklete” miatt került fel a Facebook Marketplace-re (valótlanság, rágalom) és a „megtörhetetlen szokása miatt, hogy húzza a fenekét a földön” (még meg kell törni), elüvölti az irántam érzett szeretetét, és megpróbálja megnyalni az arcomat Barb telefonján keresztül. Tizenöt percig gügyögök neki, aztán elmegyek edzésre.

Felkészülési időszak van, ami kondicionálást jelent. A képességek finomítását. Ráugrások, merülések, testhelyzetek, forgások, korrekciók. Órák az edzőteremben, a medencében, a súlyzóteremben, aztán még több óra otthon, az órákon, az ágyban, amikor a gyötrő aggodalom, hogy ez a sok edzés nem lesz elég, ott motoszkál az agyam mélyén.

Jó sportoló vagyok. Eleget láttam az ugrásaimat felvételről ahhoz, hogy ezt tudjam. A testem végre erős és egészséges. Az agyam…

Az agyam néha utál. Főleg, amikor egy toronyban vagyok, tíz méterrel az életem többi része felett.

Mert tíz méter az magas, de az emberek csak akkor értik meg, mennyire, amikor több mint ötven lépés kell ahhoz, hogy feljussanak egy toronyba. Felérnek a tetejére, lenéznek és hirtelen émelyegni kezd a gyomruk. Egy háromemeletes épület. Egy egész palota nyújtózkodik közted és a víz között. Tíz méter alatt sok minden történhet: beleértve, hogy a test majdnem ötven kilométer per órás sebességre gyorsul, és a vizet olyan nehéz lesz feltörni, mint az univerzum legkeményebb tojáshéját.

A toronyban a büntetések gyorsak és könyörtelenek. Nincs hely tévedésre. Egy rossz ugrás nem csak céltalan és megalázó, egy rossz ugrás egy sportoló karrierjének vége. Egy rossz ugrás az utolsó ugrás.

– Nyolckor zárnak, de csak nyugodtan, Vandy! – kiált fel nekem Sima edző.

Elmosolyodom, a tenyereim érintik a durva peremet, és lassan felemelem a lábamat fejenálláshoz. A vállam, a törzsem, a combom mind sajog azon a jó, feszes módon, ami a kontrollt jelenti. Így maradok egy darabig, tökéletesen egyenes vonal, csak hogy bizonyítsam magamnak, hogy képes vagyok rá. Megvan bennem, ami kell. Megkönnyebbülés látni az átméretezett világot. Felszabadító, mennyire jelentéktelennek tűnik innen mindenki más, kicsinek és lényegtelennek.

– Egyáltalán ne siess! Nem unom szét itt az agyamat!

Fújtatok, és hagyom, hogy az ugrás többi része kiszakadjon belőlem: csukamozdulat. Félfordulat. Szaltó. Még egy. Csak kevéske buborékkal érkezem a vízbe. Amikor a felszínre jövök, az edző a medence mellett guggol.

– Vandy.

Felnyomom magam a szélén, a vállamat fogom. Nem fáj. Nem vérzik. Sértetlen.

– Igen?

– Az NCAA-anyag.

Kifacsarom a vizet a hajfonatomból.

– A gond az… hogy nem ezt az ugrást kértem tőled.

Körülnézek. Hová dobtam a mikroszálas törölközőmet?

– Vandy. Nézz rám!

Ránézek. Muszáj.

– Igen, továbbra is csinálhatod az érzelmi támaszt jelentő ugrásaidat. De más dolgokra kell koncentrálnunk. – Behajlított ujjpercével megkocogtatja a helyet a két szemem között, mintha a kókuszokat vizsgálgatná boltban. – Azon kell dolgoznod, ami itt van.

– Tudom.

– Akkor csináld, amit mondok, és ne változtasd a francos ugrást odafent! – Sóhajtva csóválja a fejét. – Semmi baj, kölyök, van időnk. Menj, öltözz át! Ma este mind átjöttök. – A szabadtéri főzőcskézés. Az éves csapatépítő hagyomány. Rám kacsint, a szarkalábai megtízszereződnek. – Nincs olyan buli, mint Sima edző bulija.

Ez a tragikus igazság. Mert Sima edző bulija kötelező.

Elindulok az öltöző felé, vetek egy utolsó pillantást az előre felhúzott térdes ugrásra, amit az ikrek együtt gyakorolnak az ugródeszkán. Régen én is csináltam szinkronugrást, még St. Louisban, de a Stanford csapatában csak öten vagyunk, vagyis én vagyok a kakukktojás. Bella és Bree együtt versenyzik. (Két sportoló, akik egyszerre hajtják végre pontosan ugyanazt az ugrást és egyformák? A bírók kajálják az ilyesmit.) Pen és Victoria három éve partnerek, és jól megy nekik. Talán jövőre egy új jelentkező az én párom lesz. Vagy talán egyedül fogok meghalni a könnyek völgyében német igeragozási kártyákat szorongatva. Ki tudja?

Victoria kocsijában megyek Simáékhoz, aki azzal tölti az utat, hogy beszámol a bubópestis nemrég megerősített emberi esetéről. Mi érünk oda utoljára, és csak mi vagyunk olyan lúzerek, hogy pár nélkül érkezünk.

– Tetszik ez a kóstoló, hogy milyenek lesznek a hálaadásaim a következő ötven évben – morgolódik, és mosolyt ragaszt az arcára. Kinyújtja a karját, hogy megölelje Mrs. Simát.

Csevegek Leóval, az edző tizenhárom éves fiával, aki ugyanúgy feszeng, mint én, aztán úgy tesz, mintha eszébe jutna, hogy még van házija, és visszamegy a házba. Aztán elindulok, hogy keressek valamit inni, és nekiszaladok egy falnak.

És a fal alatt azt értem, hogy Lukas Blomqvistnak.

Amikor divíziós főiskolai úszókról van szó, nem nagyon tűnik ki. A legtöbben magasak. A legtöbben izmosak. A legtöbben jóképűek. Az arányai – széles vállak, hosszú karok és felsőtest, hatalmas kezek és lábfejek – gyakorlatilag mint egy tervrajzon. Ezzel azt akarom mondani, hogy nem a külseje miatt állnak meg hirtelen a gondolataim.

– Bocs. – Fizikailag képtelen vagyok mosolyt villantani. Átmeneti arcidegbénulás. De no para, mert ő sem mosolyog.

A szemével a helyemre szegez.

– Semmi gond.

Klassz hangja van, mély és rezonáló. Ismerős, de csak halványan, mint egy reklám egy podcast közepén, már hallottam, de nem figyeltem oda. Biztosan annak a mellékhatása, hogy az elmúlt két évben ott keringett az életem perifériáján, mivel a medence, ahol az úszók edzenek, szemben van a műugrómedencével.

– Azt hol szerezted? – mutatok a sportitalra, ami furán gyerekméretűnek tűnik a kezében. Az állával egy hűtő felé biccent, amit könnyen megtalálhattam volna egyedül. Bárcsak ne lennék egy idióta! – Értem. Kösz.

Lukas biccent, csak egyszer. Eltűnődöm, hogy vajon Pennel jött-e, hogy a végén megoldották-e a gondjaikat, de neki nyomát sem látom. Valahogy vicces, de Lukas és én mindketten farmert viselünk és ugyanolyan szürke Standford Úszó és Műugrópólót, kivéve, hogy ő mezítláb van. Miért van mezítláb az edzőm hátsó kertjében? És miért bámul engem? És én miért bámulok vissza?

Nem tudom elfordítani a tekintetemet, és azt hiszem, a szeme miatt. Megfontolt. Fókuszált. Koncentrált. Természetfelettien kék. Valahol a Balti-tengeren egy tőkehal pontosan ilyen színű vízbe placcsan, és…

Pen mesélt neki rólam? Pen elmondta neki, hogy mesélt nekem róla? Lukas ezért néz ennyire… Nem tudom. Kíváncsian? Elmélyülve? Valahogyan.

– Mit mondtál a Svéd Openről, drágám? – kérdezi Mrs. Sima. Lukas visszafordul hozzá és rájövök, hogy belerongyoltam a beszélgetésükbe. Vagy legnagyobb valószínűséggel Lukas kihallgatásába. Az évek során nekem is kijutott belőle, és az nem sétagalopp. – Az mikor lesz?

– Jövőre. Az NCAA-k után.

– Te jó ég! És részt kell venned rajta, hogy kvalifikálj a melbourne-i olimpiára, igaz?

– A világbajnokság után nem. – Akcentusa van, az a halvány, észak-európai fajta. Még azt sem tudom biztosan, melyik betűknél érződik, de néha elkapom.

– Értem, az idén volt. És azt megnyerted, így jövőre hivatalosan is mész Ausztráliába?

Közönyösen bólint, mintha nem lenne nagy ügy, hogy olimpikon. Az arca… az álláról a műugrósziklák jutnak eszembe, és a mélyedés az állán… igazi tankönyvi filmsztár szarság. Ő lehetne Amerika kapitány.

Svédország kapitány. Tök mindegy.

– Az fantasztikus, drágám. Most reménykedjünk, hogy Penelope is kijut. A pánamerikai játékokon bronzot nyert nyáron, de rengeteg hibával. – Tipikus Mrs. Sima szurka. Imád arra célozni, hogy a műugrócsapat egy tehetségtelen bagázs, krónikusan érdemtelen a férje edzői képességeire. Emiatt kérdőre vonnám, de ami engem illet, nem vagyok benne biztos, hogy téved.

Lukasnak hála égnek nincsenek ilyen aggályai.

– Még épp sérülésből lábadozott.

– Ó, igen. Igen, persze. – Ideges nevetés. – Hát, akkor is. Te az összes futamodat megnyerted, igaz?

A válasza egy diplomatikus mordulás.

– Fogadok, hogy az édesanyád nagyon büszke rád.

Semmi válasz, de Lukas arcszíne megváltozik, mintha feszegetné az izmait. Talán a kapcsolata az anyukájával olyan szép és egyértelmű, mint az enyém apával?

– Ő is ott lesz Melbourne-ben?

Lukas arca egy kőszobor is lehetne a Húsvét-szigeten.

– Fogadok, hogy alig várja, hogy szurkoljon neked.

Hirtelen megrándul az álla, mintha egyetlen kérdésre lenne a mészárlástól. Gyerünk, Mrs. Sima! Figyelje a svédet!

– Ha az egyik gyerekem lenne, én elvinném a tágabb családot…

– Egyébként, Lukas – szólok közbe –, Pen egy perce keresett.

A szeme az enyémre szegeződik.

– Tényleg. – Nem igazán kérdezi. Tudja, hogy hazugság.

– Aha. – Repülj, kismadár! Légy szabad!

– Elnézést – mondja úgy általában Mrs. Sima felé. Veszek magamnak egy kis kókusztejet, de amikor odapillantok, hogy tuti biztonságban elmenekült, ő megint rám figyel, és…

Talán Pen tényleg mesélt neki rólam, és ezért érdeklődik ennyire. Beszélgetni akar velem? Kiakadni? Találni valakit, aki együttérez? Őszintén el akar beszélgetni, mint egyik különc a másikkal?

Talán párterapeutának kellene mennem. Klassz alternatívája az orvosi egyetemnek. Ők talán lemondanak az idegen nyelvi követelményről.

– Kész az első adag! – ordítja az edző a grill mellől. – Mindenki szolgálja ki magát!

Lassan eszem a csirkés burgeremet, csendben, miközben folyik a társalgás. Pen előttem ül, a figyelem középpontjában, áradnak belőle a vicces történetek és a barátságos érzések. Lukas ott van mellette, a karját összefonja a mellkasa előtt, keveset beszél, ritkán mosolyog. Csendes, visszafogott pasinak tűnik. Együtt borzasztóan, logikával dacolóan jól néznek ki. Semmiképpen nem tartom magam rondának, de megvoltak a fogszabályzókkal és állandó ragyákkal teli éveim, és nincsenek túl messze. Ezek ketten egyértelműen nem voltak rosszabbak a ragyogónál. Tényleg nehezen veszi be a gyomrom.

Most először a csapat minden tagja elmúlt huszonegy. Az edző kioszt néhány házi sört, motyog valamit arról, hogy jobb, ha ez lesz az utolsó korty alkoholunk a szezonban. Elképzelem, hogy ugyanabban a kádban kavargat és fermentál, ahol Leo felfedezte a maszturbációt, és passzolok. Lukas és Victoria, akik mindketten kocsival jöttek, megállnak az első üveg után. Az ikrek fejenként kettőt isznak és megjegyzik, mennyivel erősebb, mint a sima sör. Pen… nem tudom. Talán ő sem tudja. A nevetése kicsit hangos, de még mindig elbűvölő önmaga.

Vacsora után kimegyek a verandára Breevel, Bellával, Devinnel és Dale-lel, és nehéz nem kimutatni, mennyire eldobom az agyam attól, hogy egy egypetéjű ikerpár egy másik egypetéjű ikerpárral randizik.

Ezt előre eltervezték? Hogyan találkoztak? Az egyik pár rátalált az igaz szerelemre, aztán kapcsolatba kényszerítette a másikat? Ebben is vannak kinkek? És mi a fenéért érdekel engem annyira mások magánélete? Bátor dolog ez olyasvalakitől, aki élvezi, hogy összekötözik, mint egy lime-okkal teli hálós szatyrot. Nagy megkönnyebbülés, amikor Pen odaoldalog, hogy „ellopja Vandyt egy pillanatra”, és azt suttogja:

– Valahogy fura, mi? Ikrek randiznak ikrekkel.

– Ugyanezt gondoltam, és nagyon rosszul érzem magam miatta.

– Tudom, én is.

– Helytelen, hogy ez egyáltalán eszembe jutott, de ha mindegyik párnak gyereke születik…

– Kétpetéjű fivérek lesznek!

– Úristen, ez az!

Úgy pacsizunk, mintha feltörtük volna az emberi genomot, és a ház mögött kötünk ki, a hinták felé tartunk, amiket az edző biztosan akkor állított fel, amikor a gyerekek kicsik voltak.

– Minden rendben? – kérdezem, amikor leülünk. Kicsit hintázok, tesztelem a szerkezet stabilitását.

– Aha – kuncog. A tekintete üveges. – Csak az edző vécés söre nagyon fejbe kólintott. Kellett egy kis csend. Úgy tűnt, talán neked is.

Mikor nem tűnik úgy?

– Akarod, hogy megkeressem Lukast, és kérjem meg, hogy vigyen haza?

– Istenem, ez szuper ötlet! – Fel akarok állni, de megállít. A telefonját nyomkodja. – Írok neki. Egyébként is csak azért jött el, mert már azt mondtam az edzőnek, hogy jön.

– Ó! Ti végül…

– Szakítottunk? Aha. Szabad vagyok, mint a madár. – A szavai hangyányit egybefolynak. Nem tűnik különösebben boldognak.

– Akarsz róla beszélni? – Nem tudom, hogy vannak-e ehhez eszközeim, de a gondolat, hogy Pen a bizalmába akar avatni, meleg, kellemes súly a mellkasomban. A sérülésem és a képtelenségem közt, hogy azelőtt abbahagyjam a munkát, mielőtt elérném a tökéletességet (vagyis soha), nem szereztem sok barátot a főiskolán. Vagy előtte.

– Akarok? – Reszketeg, erőltetett nevetés. Aztán valahová a hátam mögé szegezi a tekintetét, és hangosabban megismétli: – Akarok?

Megfordulok. Lukas sétál felénk, és az első gondolatom, hogy nem kellett idejönnie. Én akartam odavinni hozzá Pent. A kocsija elé.

De mezítlábas léptei nem inognak meg. A nap homályos glória rövid haja körül, amikor megkérdezi:

– Hazavigyelek?

Pen szeretettel nézi egy hosszú, lassú pillanatig, olyan sokáig, hogy azon kezdek gondolkodni, nem sokkal részegebb-e, mint eredetileg hittem.

– Vandy, te hivatalosan sosem találkoztál az expasimmal, ugye?

És ott a második gondolatom: ez nyilván egy zűrös szakítás, fájdalmas, amiről még tárgyalnak. És nem akarok részt venni benne.

– De igen – Lukas közömbös tekintete az enyémre rebben. – A toborzó kiránduláson.

Nincs róla emlékem, de azért bólintok, örülök, hogy nem álltam fel kezet rázni vele.

– Ó, az király! – Vállat von. – Aha, Luk, hazavi…

Pen hirtelen elakad, felhördül, ami olyan mániákus mosolyba fordul, hogy nyugtalanság kúszik végig a tarkómon.

– Úristen, srácok, a legjobb ötletem támadt az egész kurva univerzumban! – Lukasra pillant, rám, megint Lukasra. Valami olyan röhejessel fog előállni, ami csak egy részegnek jut eszébe. Menjünk a Taco Bellbe! Telefonbetyárkodjunk a középsulis tanárainkkal! Borotváljuk le a szemöldökünket! Kétségbeesetten gondolkodom, hogyan beszélhetem le gyengéden a karaokéról, aztán megállok.

Mert Pen igazából azt mondja:

– Nektek szexelnetek kéne!

6. FEJEZET

OLYAN ERŐVEL RAGADOM MEG a hinta láncát, hogy nyomot hagy a tenyeremen.

Leesett állal bámulok Penre. Aztán Lukashoz fordulok, aki ugyanolyan döbbentnek tűnik, mint én.

De gyorsan összekapja magát. A karjait összefonja a mellkasa előtt, és a szája sarka felfelé húzódik.

– Pen – korholja higgadtan, mintha az exe egy engedetlen karonülő lenne. Egy macsek, akit rajtakaptak, hogy betört a nasis fiókba. – Hazaviszlek.

Pen ügyet sem vet rá.

– Nem, nem… ez zseniális!

– Az.

– Igen. Igen! Hogyhogy nem látod? Úristen! Naná, hogy nem. Mert te nem tudod. – Nevet és gesztikulál. A bőre élénk rózsaszínen ragyog az edzés utáni tisztára dörzsölt arcán. Talán az edző MDMA-t[6] tett a sörébe? – Luk, kérlek, ne legyél dühös, de… muszáj volt mesélnem Vandynek a dolgokról, amikre gerjedsz. Mert az egész tiszta káosz volt, és valakivel beszélnem kellett róla. Sajnálom, oké? – kiabál, bár Lukas nem tűnik különösebben feldúltnak a gondolattól, hogy tudok a magánügyeiről. Aztán: – De mondom, mi van… Vandy pont ugyanazokra a dolgokra gerjed!

És ekkor esik le, hogy nem.

Pen nem mesélt Lukasnak rólam. Mert a pasi felém fordul, és végtelen hosszan bámul, szétvált ajkakkal, mintha hirtelen valamilyen új alakot vettem volna fel. Amit azonnal megért.

Visszabámulok és nem kapok levegőt.

Még akkor sem, amikor Pen folytatja:

– Szóval nektek kellene… vagyis senkinek sem kellene szexelnie. De mivel mind szinglik vagyunk, gondoltam…

Lukas elszakítja rólam a tekintetét.

– Pen – szólal meg határozottan, toleráns, leereszkedő türelmet sugározva. – Menjünk!

Pen szemöldöke összefut.

– Mi van? Szerintem szuper ötlet.

– Hogyne. – Lukas annyira higgadtnak hangzik, hogy attól az én kínom csak növekszik. Neki miért nem kínos ez? Én felhasználom a teljes észak-amerikai mennyiséget? – Hazaviszlek.

– Nem! Luk, ő az. Ő a szendvics!

Lukas felsóhajt. Nem tudom követni… aztán igen.

Szendvics. Szubmisszív.

Jézusom, nem kellene hallanom a belsős szexvicceit az egyetemi úszás álompárjának.

– Logikus – hajtogatja Pen, bizonytalanul ül a hintán. – Gondold végig!

– Oké. Legyen. – Bólint, mintha tényleg megfontolná ezt az egészet. – Szakítunk, és egy héttel később azzal jössz hozzám, hogy kivel kellene dugnom legközelebb. – A tekintete megállapodik rajtam. Ridegen. Számítóan. – És ugyanezt teszed Scarlett-tel. Szívjóságból.

– Csak gondoltam, klassz lenne, ha mi mind…

– Boldogan párra találnánk a kormányzat által kirendelt dugópajtinkkal?

– Luk – berzenkedik Pen. – Féltucat világcsúcs jelenlegi birtokosaként egy felismerhető közszereplő vagy, aki nem csinálhat csak úgy egy profilt egy randiappon és írhat egy bakancslistát a szexuális kinkjeiről.

– De te megoldottad a problémát azzal, hogy eláztál, és felajánlottad nekem a csapattársadat. Aki egyébként egy perce nem lélegzik.

Igaza van. Beszívok egy kis levegőt.

– Ne már, Luk! Tudom, hogy szerinted dögös. Te mondtad.

Csönd.

– És látom, hogyan nézel rá.

Nyugtalanság kezd döngicsélni a koponyám hátsó részén.

– Hogyan nézek rá?

– Tudod, hogy hogyan.

Összefonja a karját a mellkasa előtt.

– Tudnom kell még valamit a szexuális életem jövőbeli irányáról? Hol fogunk találkozni Scarlett-tel? Mit fogunk először csinálni?

Pen felpattan. Meginog, miközben odamegy Lukashoz, hogy a mutatóujját a hasizmához nyomja.

– Luk, ha nem érted a víziómat… – Nevetésben tör ki. – Tök mindegy. Menjünk haza! – Elmegy mellettünk, de kábé húsz méter után lezuttyan az edző udvarára, és hanyatt fekszik, hogy napozzon. – Srácok, imádom ezt a napszakot!

Lukas a fejét csóválva nagyot sóhajt, hosszú lábfeje kikandikál a fűből. És abban, ahogy a válla hullámzik, végre meglátom. A gyötrelmet, amit egy darabokra hulló kapcsolat jelent. Látom a késő éjszakai beszélgetéseket, a folyamatos üzenetküldést, a veszekedéseket, melyek a szakításukhoz vezettek.

– Nem lett volna szabad mesélnie a te… az engedélyed nélkül nem – mondom. – Talán kérd meg, hogy hagyja abba! – Kissé túlzó azt feltételezni, hogy ennek a klasszikusan jóképű sportolónak, aki olyan ország állampolgára, ahol univerzális az egészségügyi ellátás, szüksége van a tanácsomra. De emlékszem, hogy apa milyen volt Barbbal és velem. Hogy marcangolt minket és leszedte a legvékonyabb rétegeket is, míg az, amit mi akartunk, nem számított, és a világ körülötte forgott. Soha nem fogom egyértelműnek venni a lehetőséget, hogy nemet mondjak.