Fordította

Sajó Tamás

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Evy Poumpouras: Becoming Bulletproof

Protect Yourself, Read People, Influence Situations, and Live Fearlessly

Copyright ©2020 by Evy Poumpouras

All rights reserved

Hungarian translation © Sajó Tamás, 2021

© XXI. Század Kiadó, 2021

Illusztrációk © Remie Geoffroi

Borítóterv © Dan Mogford

ISBN 978 963 568 025 2

21. Század Kiadó - XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Borus Judit

Szakmai lektorálás Almási Péter

Ebook Hársfai László

Korrektúra Takács Andrea

Apámnak, Ioannis Poumpourasnak

(1945. július 11. – 2019. szeptember 1.),

aki megtanított rá, hogy vállaljam a küzdelmet, ne féljek tőle.

ELŐSZÓ

Semmi sem állandó, csak a változás maga.

HÉRAKLEITOSZ

2001. szeptember 11.

Mintha egy szemeteskocsi zuhant volna le az égből. Ezernyi fém-, üveg- és betondarab csattogása visszhangzott körülöttünk, lyukat ütve a csöndes szeptemberi reggelbe. De sem én, sem kollégáim az Egyesült Államok titkosszolgálatának New York-i irodájában nem tudtuk elképzelni, mi fog történni.

A titkosszolgálat az egykori negyvenhét emeletes World Trade Center 7. kilencedik és tizedik emeletét foglalta el. Aznap reggel korán indultam munkába, hogy találkozzam Lennyvel, kapcsolattartónkkal az országos vámhivataltól, akitől azt reméltem, hogy segít majd elkapni egy franciát, aki után csalás ügyében nyomoztam. Amikor az első gép becsapódott az épületbe, meg kell mondanom, annyira arra összpontosítottam, hogy meggyőzzem Lennyt, tegye gyanúsítottamat figyelőlistára, hogy fel sem figyeltem a hangra.

– Hé, Lenny. Figyeljen ide – mondtam, amikor láttam, hogy feje a távoli dörrenés felé fordul. – Ez most fontos.

Akkor kezdődött a kiáltozás. Körülöttünk mindenki, aki korán jött be aznap az irodába, egymás után felállt vagy felpattant. Amikor láttuk, hogy mindenki az ablakok felé igyekszik, beszélgetésünk félbeszakadt. Mi is felálltunk és követtük őket.

A WTC Twin Tower ablakából kitekintve felfoghatatlanul hatalmas tüzet láttunk. A lángok a tátongó lyukból felfelé nyomultak, teljesen elborítva az épület felső részét. Minthogy a korábban hallott hang nem állt arányban a fenyegető pusztítással, agyam azonnal valami megfogható magyarázat után kutatott. Talán elektromos tűz, gondoltam.

Egy hang futott végig az épület belső hangszóróin.

– Kiürítjük az épületet. Kérjük, menjenek a legközelebbi kijárathoz vagy lépcsőházhoz.

Nem mondott okot, nem említette a szomszédos toronyban pusztító tüzet, sem a korábban hallott hangot. Egy emberként indultunk a lépcsőház felé.

Lefelé menet kísérteties csend honolt körülöttünk. Senki nem szólt egy szót sem, nem tett fel aggódó kérdéseket. Csak a sok száz lépés zaja hallatszott, ahogy lefelé vonultunk a lépcsőházban, s leértünk a zsúfolt földszinti előcsarnokba. Egymás után megálltunk az előcsarnok mennyezetig érő hatalmas üvegablakai előtt. A szemünk előtt kibontakozó látvány olyan volt, mint egy teljes színben pompázó katasztrófafilm, annyira szürreális, hogy már mesterségesnek tűnt. Autó nagyságú égő fémdarabok zuhantak le fentről, bombaként robbanva, ahogy leértek a földre. A felettünk magasodó torony nyílásából mérgező füst és lángok tódultak ki. Az égből hulló roncsok lehetetlenné tették a menekülést a főbejáraton át, úgyhogy a biztonsági személyzet mindenkit a vészkijáratokhoz terelt.

A pisztolyom és a jelvényem – az a két dolog, amit menekülés előtt felragadtam – haszontalanok voltak ebben a helyzetben. Nem tudtam, hogy egy repülőgépet térítettek el és vezettek neki a WTC északi tornyának a 93. és 99. emelet között. Nem tudtam, hogy hamarosan a másik toronyba is becsapódik egy gép, sem mindazt, ami még aznap hátravolt. Csak annyit tudtam, hogy különleges ügynökként muszáj segítenem, amiben csak tudok.

Ahogy a tömeg a vészkijárat felé tódult, azonnal keresni kezdtem ügynök kollégáimat. Láttam, hogy közülük többen az egyik lépcsőháznál tanácskoznak, s odafutottam hozzájuk.

– Mit csinálunk? – kérdeztem.

– Hozzuk az elsősegélykészleteket – mondta az egyik ügynök.

Ezeket az egyik irodában tartottuk. Biztosan szüksége lesz rájuk azoknak, akik megpróbálnak lemenekülni az első toronyban dühöngő tűzön keresztül. Habozás nélkül visszarohantunk értük tíz emelettel feljebb. A készletekben oxigénpalackok voltak, kötszerek, valamint különféle gyógyszerek és elsősegélyeszközök terepen való bevetésre. Gyakorlatilag kézben vihető mentőautók. És rohadt nehezek. Darabja tizenkét kiló. Vállamra vettem a magamét, jól tudván, milyen nagy kihívás lesz eljuttatni ezeket a készleteket azokhoz, akiknek a legnagyobb szükségük van rájuk, s a többiekre néztem. Összesen hatan voltunk. Kétszáz ügynökkel az ország legnagyobb ügynökirodája voltunk, de fogalmam sincs, hol voltak a többiek. Visszamentünk a földszintre, miközben az ólomsúlyú készletek a vállunkat nyomták és belevágtak a kezünkbe.

Minthogy a főbejáratot nem lehetett használni, az oldalajtókon léptünk ki, s amilyen gyorsan lehetett, az északi torony főbejárata felé igyekeztünk, miközben a lezuhanó égő fémdarabok továbbra is mennydörögtek köröttünk.

Ekkor hallottam meg azt a hangot, ami teljesen szokatlan volt ezen a helyen, New York epicentrumában, a felhőkarcolók és sokemeletes irodaházak között. A pusztítás kakofóniája, a kicsavarodó acél és szétrepedő üveg zaja közé vegyült az, amiről csak később értettem meg, hogy egy maximum sebességre felgyorsult Boeing 767 hangja volt. Egy perccel később az United Airlines 175-ös számú járata becsapódott a déli toronyba.

A pokol még forróbbá vált.

A becsapódás ereje a második torony 77. és 85. emelete közé az addig is felfoghatatlant egy szempillantás alatt armageddonná fokozta. Ahogy a tűz, a hőség és hatalmas fémdarabok sok száz láb magasból lefelé záporoztak, erős szorítást éreztem a könyökömön, s valaki visszahúzott. Kollégám, Michael volt az. Én még nem láttam a repülőt, de ő már igen. A szabadban voltunk, teljesen védtelenül. Felfogtuk, hogy védett helyre kell visszavonulnunk, s futva igyekeztünk vissza az épületünk felé.

Amerre csak néztem, zűrzavart láttam. Némelyek futva menekültek, mások csupán sétáltak. Egyesek hitetlenkedve, megkövülten álltak. Ahogy futottam, megpillantottam valakit, aki mozdulatlanul állt, a pusztulást bámulva, amikor egyszerre csak valami nagy tárgy ráesett, s eltűnt alatta. Egyszerűen eltűnt. Még mindig nem fogtam fel, hogy két repülőgép csapódott a két toronyba, vagy hogy hogyan történhetett ez egyáltalán, és mit is jelentsen. Csak azt tudtam, hogy el kell jutnom azokhoz, akiknek segítségre van szükségük.

Amikor végre eljutottunk a WTC 7-hez, Michael a téglafalhoz nyomott, szinte kipréselve a tüdőmből a levegőt, míg testével próbált védeni a földre záporozó tűztől, égő üzemanyagtól, üvegtől és fémdaraboktól. Egy örökkévalóságnak tűnt kivárni, hogy a hatalmas robbanás ereje valamelyest csillapodjék. Minthogy a befelé vezető út már elzáródott, Michaellal a törmelékek között kanyarogva próbáltuk megtalálni kollégáinkat és az alternatív bejáratot a toronyba. Egy csoportra bukkantunk, amely úgy tizenöt ügynökből és felettesükből állt.

– Nézzék, bemegyek segíteni – mondta a parancsnok a lángoló tornyok háttere előtt. – Nyilvánvaló, hogy amit itt látunk, semmihez sem fogható. Úgyhogy nem kell velem jönniük. Senki nem kárhoztathatja magukat ezért. Szóval aki velem akar jönni, jöjjön, aki pedig el akar menni, nyugodtan menjen.

Mindannyian elhallgattunk. A tornyokra néztem, s a belőlük kitóduló embertömegre. Némelyek kiáltoztak és sírtak, némelyek arca kifejezéstelen volt a sokk hatására. Azután előreléptem, ahogy sokan mások is.

Ugyanekkor valaki a közelben üvölteni kezdett, s éles sikoltást hallottam.

– Uramisten! – mondta valaki. – Kiugranak!

Felnéztem, s első pillantásra nem is fogtam fel, mit látok: egy férfit fehér ingben, feje mögött lobogó kék vagy lila nyakkendővel, ahogy lefelé zuhant. Bajszos volt. Tekintete üres volt, amint a tornyok körüli egyik alacsonyabb épület tetejére zuhant, majd eltűnt.

Sokan mások követték, talán több százan is. Felfoghatatlan volt. Mintha embereső hullott volna az égből. Azután megértettem. Maguk választották meg a halálnemet. Ahelyett, hogy bennégtek volna, inkább kiugrottak.

Legközelebb álló kollégámra, Kevenre néztem. Karján nagy seb volt, amelyből vér csöpögött.

– Keven, tennünk kell valamit – mondtam. – Muszáj segítenünk.

Keven hangja nyugodt maradt. Szemét az égő tornyokra függesztve válaszolt:

– Mit tudunk tenni, hogy megállítsuk ezt? – kérdezte.

Emlékszem, hogy elfogott a düh. Észbontó volt a gondolat, hogy csak álljunk, miközben ilyen szörnyűség bontakozik ki előttünk. De igaza volt. Semmit nem tudtunk tenni, csupán nézni, ahogy az emberek a halálba zuhannak.

Soha életemben nem éreztem magam olyan kiszolgáltatottnak, mint akkor.

– Oké – mondta a parancsnok. – Induljunk.

Nem néztem, ki jön velünk és ki marad. Nem számított. Csak az számított, hogy segítsünk mindenkin, akin tudunk.

Kezem ekkorra már elzsibbadt és felhólyagosodott az elsősegélykészlet vékony műanyag fülétől. A lehulló égő törmelék lehetetlenné tette a bejutást, úgyhogy a West Side Highwayn állítottunk fel elsősegély-állomást, a második torony aljában. Mentőautók érkeztek és megálltak a járdaszegély mellett.

– Menjenek a vízhez – mondtuk a járóképes túlélőknek, a Hudson-folyó felé mutatva. Akinek azonnali orvosi segítségre volt szüksége, a mentőautókhoz irányítottuk, vagy ha tudtuk, mi magunk láttuk el a sérüléseit. Így is rengeteg ember esett csapdába az épületekben, akiket nem tudtunk elérni. Szörnyű volt és dühítő, hogy nem tudunk eljutni hozzájuk, de igyekeztünk arra összpontosítani, amire képesek voltunk.

Egy nőnek légzési nehézségei voltak. Amikor elővettem az oxigénpalackot, hogy segítsek rajta, nem tudtam beindítani: rég volt, hogy utoljára ilyet használtam. Letérdeltem a készülék mellé, s minden figyelmemet összpontosítva igyekeztem működésbe hozni, átkozva magamat a feledékenységemért. Annyira el voltam foglalva a csövek összekapcsolásával, hogy észre sem vettem, hogy minden elcsöndesedett körülöttem.

Csak amikor felnéztem, láttam, hogy mindenki eltűnt.

S ekkor fentről, magasról meghallottam a meggörbülő acél semmihez sem fogható, kísérteties nyikordulását.

Lassan történt, először csak egy fémes hang zúgott fel, azután az a recsegő, nyikorgó hang, amely a teljes pusztulás előjele. Valami szörnyűség volt készülőben.

Nem féltem, főleg azért nem, mert nem tudtam, mitől féljek. Eszembe sem jutott, hogy a torony összeomlani készül. A szörnyű nyikordulásból arra következtettem, hogy talán a tető vagy egy nagy adag törmelék készül lecsúszni az egyik toronyról. Bármelyik is, tudtam, hogy gyorsan menedéket kell találnom.

Agyam önjáró üzemmódba kapcsolt, minden másodperc végtelen hosszúvá nyúlt. Fölöttem ingott a 110 emeletes épület. Semmi nem volt a közelben, ami megvédhetett volna a hamarosan hullani kezdő acéldaraboktól, s a torony közelsége és puszta méretei nyilvánvalóvá tették, hogy nem tudok elmenekülni. Úgyhogy azt tettem, amit a legjobbnak láttam a túlélésem érdekében. Egy betonfalat pillantottam meg a legközelebbi épület aljában. Felragadtam az egyik palack vizet, amelyet a túlélők szemének és szájának kitisztítására használtunk, mert tudtam, hogy ha a romok élve temetnek maguk alá, szükségem lesz vízre. Átfutottam egy kihalt Au Bon Pain étterem udvarán, s még éppen volt rá időm, hogy megragadjam az udvaron álló egyik fémasztalt. A titkosszolgálat robbanóanyag-gyakorlatain megtanulja az ember, hogy az üveg éppolyan biztosan öl, mint a golyó. Adrenalinszintem az égbe szökött, ahogy a brutálisan súlyos asztalt a fal mellé vonszoltam, azt remélve, hogy megóv majd az aláhulló törmeléktől és némi levegőt tartalékol majd, ha a romok maguk alá temetnek. A falhoz toltam, alámásztam, s térdemet a mellemhez szorítottam, hogy minél kisebb célpontot nyújtsak.

A kicsavarodó acél süketítő robaja egyre hangosabbá vált, ahogy a torony darabokra szakadt. S amikor az épület szerkezete végül megadta magát, ezernyi ablak tört egyszerre darabokra.

És akkor a torony leomlott.

A fölöttem végigsöprő robaj és pusztítás messze túl volt mindenen, amit azelőtt átéltem. Egy kitörő vulkán epicentrumában ültem. A hőség és a mérgező por olyan tömény volt, hogy alig tudtam lélegezni. Beton, acél és üveg törmeléke záporozott mindenfelől, s a föld percről percre süketítőbben dübörgött. Világos volt, hogy ami történik, minden képzeletet meghalad. A nap éjszakába fordult. A föld körülöttem olyan erősen morajlott, hogy azt hittem, mindjárt megnyílik és elnyel. Visszatekintve már értelmetlennek látszik, de akkor rázni kezdtem az asztalt, ahogy csak tudtam, remélve, hogy meg tudom előzni a törmelék felgyűlését, amely maga alá temetne. Nem tudtam mást tenni, ez volt az egyetlen módja, hogy harcba szálljak. Még mindig nem tudtam, mi történik, de ahogy a pusztítás nem csillapodott, egyre erősödött a gondolat, hogy meghalok.

Emlékszem rá, nem féltem, csak szomorú voltam, hogy egyedül halok meg, s ha mindennek vége, porrá válok. Megsemmisülök. Hogy semmi sem marad belőlem. Semmi a testemből, amit haza lehetne küldeni a szüleimnek. Felkészültem a halálra, de nem egy ilyen halálra. Ez volt a vég. A végem. Az aggodalmak és kétségek, amelyek oly sok időmet emésztették fel a hétköznapokban, mind eloszlottak, s csak az maradt utánuk: Eleget tettem? Eleget segítettem? Eleget éltem? Ügynöktársaimra gondoltam, és mindazokra, akiket megpróbáltunk megmenteni. Azt reméltem, biztonságban vannak, vagy ha számukra is ez a vég, fájdalommentes halált kívántam nekik. Ahogy arra vártam, hogy a halál szólítson, azt reméltem, hogy elég jó ember voltam, s hogy családom tudja, mennyire szeretem őket. Hogy valamikor fontos voltam valaki életében.

Azután hangosan imádkozni kezdtem.

„Mi Atyánk, aki a mennyekben vagy, szenteltessék meg a Te neved…”

Görögül imádkoztam, mert a görög ortodox egyházban nőttem fel. Nyitva tartottam a szemem, ahogy a világ darabokra hullt körülöttem. Szerettem volna a halál arcába nézni, amikor eljön értem. Nem tudtam megválasztani, miként halok meg, de azt igen, hogyan fogadom. Noha már nem hallottam a saját hangomat, s noha arcom és szájam megtelt porral és hamuval, nyitva tartottam a szemem és imádkoztam. Ahogy a torony összeomlott fölöttem, különös módon egyfajta béke áradt szét bennem. Amikor már beszélni sem tudtam, gondolatban imádkoztam tovább, miközben a robbanás ereje a betonfalhoz préselt. Füst, égő fém, beton és kavics hatolt a torkomba, a fülembe és a szemembe.

Azután az egész véget ért. A pusztulás megállt. Csak akkor jöttem rá, hogy vége, amikor meghallottam a csendet, a legsüketítőbb csendet. Nem volt más körülöttem, csak a fekete üresség, olyan sűrűn, mint a fojtogató por a tüdőmben.

Az egyetlen jele annak, hogy élek, a fájdalom volt. Szájam és torkom tűzben állt. Szemem és orrom égett. Nem tudtam, hogy mérgező vegyi és építőanyagok, és isten tudja, még mi minden törmeléke borított el. Arcom elé emeltem a kezem, de semmit sem láttam. Vajon élve eltemetett a robbanás?

Óvatosan körbetapogattam. Semmi. Sem olvadt fém, se elgörbült acéldarabok nem zártak fémsírba. Kinyújtott kézzel elkezdtem kimászni az asztal alól, s csak akkor álltam fel, amikor éreztem a téglafal biztonságát magam mellett. Az a szörnyű csend volt minden, amit hallottam. Ó, istenem, gondoltam. Mindenki halott. Noha a szemem tele volt hamuval, kényszerítettem magam, hogy tágabbra nyissam, s arra összpontosítottam a tekintetem, amit távoli fényforrásnak gondoltam.

Elindultam felé. Ha élek, a fény jót jelent. Ha meghaltam, gondoltam, akkor is valami jót. Olyan volt, mint egy gyertya távoli pislákolása, s csak mentem felé, míg végül egy hangot nem hallottam. Azonnal felismertem: barátom és kollégám, Gabriel volt az, aki a nevemet kiáltozta.

Nem hiszem, hogy eléggé vissza tudnám adni a megkönnyebbülést, amit egy ismerős hang hallatán éreztem, amikor már úgy gondoltam, hogy vége a világnak.

Megpróbáltam kiáltani, de a hangom nem hatolt át a szájamban és torkomban lévő porrétegen. Kiköptem egy részét, és újrapróbálkoztam.

– Gabriel, te vagy az? Gabriel, nem látok!

– Maradj, ahol vagy – kiáltotta. – Jövök.

Megálltam, és vártam, míg rám talált. Ahogy keresztülvezetett a romokon, látásom lassan kezdett visszatérni. Homályosan két tűzoltót láttam, akik az ellenkező irányba igyekeztek. Mintha csatából jöttek volna. Egyikük támogatta a másikat, aki a földön húzta maga után szekercéjét. Arcáról vér csorgott. A világ apokaliptikus filmnek tűnt, amelyben lehetetlen volt értelmet találni.

Tovább botladoztunk a szinte teljes sötétségben, és szó szerint beleütköztünk két másik ügynökbe.

– Genie? – kérdezte Michael (akkoriban Genie-nek hívtak, ami a Eugenia becézett formája). – Istenem, te vagy az?

Megkönnyebbülést éreztem a hangjában. El tudom képzelni, mit érzett.

– Igen, én vagyok.

Együtt mentünk egy közeli épület előcsarnokába. Odabent tucatnyi ember volt, akiknek sikerült elkerülniük az első torony leomlását. Ott álltam, szorosan lehunyt szemmel. Az égés egyre erősebbé vált, ahogy fokozatosan magamhoz tértem. Utólag úgy gondolom, derék dolog volt nyitva tartanom a szemem, hogy szemtől szembe lássam a halált, de valószínűleg nem a legokosabb dolog, hogy kitettem a szemem a hőségnek és a hamunak.

Egy perccel később éreztem, hogy valaki nedves kendővel végigsimít a szememen. Megrázkódtam a hirtelen érintésre, de lassacskán megnyugodtam, ahogy az égés alább hagyott.

– Jobb most? – kérdezte egy férfihang halvány spanyol akcentussal.

Kinyitottam a szemem, s láttam, hogy az épület gondnoka törölgeti a hamut az arcomról. Bólintottam, és megköszöntem.

Körülnéztem az előcsarnokban, s tekintetem egy hétévesforma kisfiúra esett, aki visszanézett rám. Egy üveg őszibaracklét tartott a kezében. Anyja odavezette hozzám.

– A szájának – mondta, és odakínálta az üveget. – Öblítse ki a száját.

Elfogadtam az üveget, nagyot kortyoltam belőle, majd kiköptem. Szerettem volna többet is, de nem akartam meginni a kisfiú italát, hátha neki is szüksége van rá.

Még mindig nem értettem teljesen, mi történik, és hogy mi következhet még.

Azt az egyet biztosan tudtuk, hogy még nincs vége. Valószínűleg csak néhány percünk vagy másodpercünk van a második torony leomlásáig, úgyhogy mindannyiunknak menekülnünk kell, amilyen gyorsan csak lehet. Jelvényünket felmutatva határozottan, de nyugodtan győzködtünk mindenkit, hogy azonnal fussanak, amilyen messze csak lehet.

– Mindenki a folyóhoz! – mondtuk. – Mindenkinek el kell hagynia a terepet.

Igyekeztünk olyan messze terelni őket, amennyire csak lehet. Amikor néhány másodperccel később az északi torony is omlásnak indult, mindenki futásnak eredt. Noha a tornyok aljából áradó porfelhő körbevett bennünket, igyekeztünk minél távolabb kerülni a robbanás helyszínétől, másokat is megragadva, biztonságba vonszolva, magunkkal cipelve a futásra képtelen sérült embereket. Egyszerre csak egy férfit pillantottam meg, aki kiszállt egy teherautóból, s a törmelékre bámult, ahol azelőtt a tornyok álltak.

Odafutottam hozzá.

– Azonnal jöjjön el innen. Nem biztonságos itt.

– Az unokaöcsém ott dolgozik – mondta a férfi, vaskos lengyel akcentussal, még mindig felfelé bámulva, kiszolgáltatottan és lebénulva.

Tudom, mit érezhetett. Nekem is barátaim és kollégáim voltak azokban a tornyokban.

– Hallgasson ide – mondtam. – Most nem tud segíteni rajta. Magának is biztonságba kell jutnia.

Sírni kezdett, és átölelt. Ott álltunk a West Side Highway közepén, átkarolva egymást, miközben az emberek mellettünk rohantak elfelé. Tűzoltókocsik száguldottak az úton a robbanás helyétől, s a tűzoltók hangosbeszélőkön kiabálták, hogy egy gázvezeték eltört, úgyhogy mindenki fusson az életéért. A többi ügynök a nevemet kiabálta, hívtak maguk után, de nem hagyhattam ott a sírástól fuldokló sofőrt, aki belém kapaszkodott. Végül visszasegítettem a teherkocsijába, s figyeltem, ahogy elhajt, mielőtt csatlakoztam volna a kollégáimhoz, hogy segítsünk a túlélőkön.

A következő heteket a mentőakciók tagjaként töltöttem. A 7. torony maradványai között kutattam a titkosszolgálat és a CIA anyagai után, akiknek irodája a miénkkel egy épületben volt. Az emberi maradványokat összegyűjtöttük és a laboratóriumba küldtük, hogy a gyászoló családok azonosíthassák szeretteiket.

A harmadik napon hívott barátnőm, Sofia. Magánkívül volt.

– Nem találják Joannát. Mit tegyünk?

Joannát sok éve ismertem a görög lányok közösségéből, amelyben felnőttem. Kedves volt, életvidám, mindig nevetett. A Cantor Fitzgeraldnál dolgozott, az első torony 101–105. emeletén, csak néhány emelettel az első gép becsapódása fölött. Az üveg- és fémroncsolódás első hangjával egy időben, amit hallottunk, Joanna élete sok máséval együtt valószínűleg véget ért.

Később, amikor Joanna nővére, Effie felhívott, elöntött a bűntudat, hogy én élek, míg Joanna valószínűleg halott. Azt mondtam, hogy szükségem volna Joanna DNS-ére – egy hajszálra a fésűjéből – és szájüregi mintákra a családtagjaitól.

A vonal másik végén hosszú csend volt.

– Oké – mondta végül.

Hét hónappal később a kutatócsoport megtalálta Joanna jobb karjának egy részét, úgyhogy a család végre megtarthatta a temetést. 9/11-et követően Joanna temetése volt az egyik legnehezebb dolog, amelyben részem volt. Túlélői bűntudatom úgy elöntött, hogy a szertartás felénél ki kellett jönnöm a templomból. Míg családja és barátai odabent elbúcsúztak tőle, én a görög templom lépcsőjén ültem magamba roskadva és összetörten.

Körülbelül egy év múlva a főnököm behívott az irodájába, s azt mondta, hogy a titkosszolgálat ki akar tüntetni engem és a többi ügynököt, akik ott maradtak segíteni szeptember 11-én a bátorság érdeméremmel, a szolgálat legfontosabb kitüntetésével. Megmondta, mikor lesz az ünnepség, s hogy Jerry Parr, az ügynök, aki megmentette Ronald Reagan életét, miután lelőtték, ugyanezt a kitüntetést kapta. De ahogy beszélt, a gyomrom összerándult.

– Ne haragudjon, uram – mondtam. – Külföldön leszek, a családomat látogatom meg. Nem vehetné át valaki más a nevemben?

Némileg vonakodva beleegyezett. Kijöttem az irodából.

Aznap este hazamentem, s repülőjegyet foglaltam Görögországba az ünnepség idejére. Nem mintha érzéketlenül hagyott volna, hogy ilyen ritka kitüntetést kapok, amelyet olyan kevesen kaptak meg a szolgálatnál. De nem tudtam elviselni a gondolatát, hogy kitüntetést kapok, amiért túléltem, miközben olyan sokan mások elpusztultak.

Végtére is csak azt tettem, ami elvárható volt – segítettem. Ugyanazt, amit minden rendőr, tűzoltó, mentő és elsősegélynyújtó is megtett. Ugyanazt, amit a civilek is megtettek, mint a gondnok, aki kimosta a hamut a szememből. Vagy a kisfiú, aki adott az őszibaracklevéből, hogy kiöblítsem a számat. A teherautós férfi, aki berohant volna az összeomlott és égő épületbe, hogy megmentse, akit szeretett. Ők nem kaptam semmilyen különleges kiképzést, hogy segítsenek a bajba jutott és rettegő embereken, s nem a kitüntetés vagy elismerés reményében döntöttek úgy, hogy segítenek. Azért segítettek, mert ez volt az egyetlen dolog, amit tehettek. Mert anélkül, hogy mondták volna nekik, maguktól tudták, hogy amikor a világ összeomlani látszik, a másoknak nyújtott segítség a félelem egyetlen ellenszere.

És ez az első lépés a sebezhetetlenség felé.

Bevezetés: nehezebb megállni

Aki fél, annak minden sziszeg.

SZOPHOKLÉSZ

Túlélőképességek

A túlélésre való törekvés mindannyiunk alapvető vonása. De a tapasztalat azt mutatja, hogy az élet-halál helyzetekben – amikor nyugodt, gondos tervezésre és logikus gondolkodásra volna a leginkább szükség – legtöbbünk elveszíti a fejét a félelemtől.

Ismerem a félelmet. A legjobb kiképzést kaptam a legjobbaktól, hogy felismerjem, amikor a félelem besétál az ajtón, mint egy hívatlan vendég, aki arra készül, hogy sokáig marad. És ismerem őrült unokatestvérét is, a pánikot, aki hamarabb romba dönti a házat, mielőtt egyet pislanthatnál. Ha e kettő közül bármelyik szabad kezet kap, a dolgok nagyon gyorsan nagyon csúnyává válnak.

És még valami, amit biztosan tudok: a félelem mindig egy adott szituációhoz kötődik. Akár egy terroristatámadás közepén találod magad, akár bátorságot gyűjtesz egy konfrontációhoz, vagy egy fontos üzleti tárgyaláshoz, a félelem legyűrésének, a túlélésnek, sőt a növekedésnek a képessége egyetlen dologtól függ: a szellemi hozzáállásodtól. A túlélés azon múlik, mennyire tudsz uralkodni magadon és a félelemre adott válaszodon, hogy mennyire tudsz gondolkodni és cselekedni, eltávolítva magadtól a pánik érzését. A félelemre adott szellemi és fizikai válasz kontrollálása az első számú túlélőképesség. Egyben a legjobb szövetségesed is minden megfélemlítő helyzetben, amit az élet hoz eléd. A félelem kontrollálása tudatos bátorságot kíván. Olyan döntés, amelyet tudatosan hozol, s amelynek meghozatalára mindenki képes.

A 9/11 utáni világ

2001. szeptember 11. előtt más volt a világ. A tornyok leomlása előtt senki sem félt attól, hogy terroristák eltérítenek egy gépet és belekormányozzák egy épületbe. 2001 előtt a legtöbb rendőrőrsön nem is volt terrorelhárító egység. Elsősorban a bűnüldözésre fókuszáltak. 9/11 után azonban mindez megváltozott. Miközben a világ rettegve figyelte, ahogy New York belvárosát betölti a füst, a fenyegetések új korszaka köszöntött be, s ezzel az új félelmeké is. Olyan dolgok lopóztak be a beszélgetéseinkbe, amelyekről sosem hallottunk, mint al-Kaida, öngyilkos merénylő és hitetlenek.

A mához közelítve ismét újabb félelmekkel kell szembenéznünk. Közösségi médiánkat és hírcsatornáinkat tömegmészárlások, iskolai lövöldözések és kibertámadások töltik meg. A világ olyan félelmekkel van tele, amelyek egy pillanat alatt képesek elönteni és megbénítani minket. Félelmeink attól, hogy toronyházban dolgozzunk, hogy bemenjünk az iskolába, hogy koncertre vagy moziba menjünk, baljós árnyakként kísérnek minket otthontól munkahelyig, vagy bárhová megyünk. Szeretnénk, ha biztonságosan elszigetelhetnénk magunkat és szeretteinket a világ ránk leselkedő feltartóztathatatlan veszélyeitől. De látjuk, hogy ez lehetetlen. És nem is lehet így élni. Ehelyett, ahogy félelmeink fejlődnek, úgy kell fejlődniük a rájuk adott válaszainknak is.

A félelem kontrollálásának legjobb módja nem az, ha elrejtőzünk a dolgok elől, amelyektől félünk, hanem az, ha felkészülünk rájuk, egyenesen szembenézünk velük, felelősséget vállalunk saját biztonságunkért, s megteremtjük azokat az eszközöket és azt a tudást, amelyekre bármilyen elénk kerülő helyzetben szükségünk lehet. A lényeg az önbizalom, a személyes erő és az önállóság.

Ez a könyv arra tanít meg, miként legyél önmagad hőse. Nemcsak hogy felismerd, amikor a félelem felüti ronda fejét, hanem hogy hogyan szállj szembe vele, hogyan szorítsd vissza, sőt hogyan kontrolláld. Hogy hogyan hozz erőteljes döntéseket ahelyett, hogy engednéd, hogy a félelem elárasszon.

Félelmeink személyre szabottak. Bizonyos félelmeket családunktól és kultúránktól öröklünk, mások megmagyarázhatatlanul törnek ránk, míg megint mások traumatikus helyzetek és tapasztalatok következményei. Ha összeomlás nélkül szembe akarsz nézni a konfliktusokkal és válsághelyzetekkel, először magadat kell megértened és a félelmeidet, s azután stratégiát kidolgozni a legyőzésükre. Ez a könyv erre tanít meg: hogyan készülj fel azokra az életünket fenyegető helyzetekre, amelyekkel reményeink szerint soha nem kell találkoznunk, s hogyan szerezz önbizalmat, hogy bármilyen csapást kezelni tudj.

Ebben a könyvben a saját félelmeimmel kapcsolatos tapasztalataimat osztom meg. A világ legkeményebb iskoláiban kapott kiképzéstől a terroristák és bűnözők vallatásán át a világ legmagasabb szintű célpontjainak védelméig sokféle helyzetben és formában találkoztam a félelemmel. Közelről megismertem mindegyiket – a halálfélelmet, a veszélytől való félelmet, a közvéleménytől való félelmet, a bukástól való félelmet, a félelmet, hogy álmaimat kövessem. Ezek a félelmek más-más mértékben mindannyiunk számára ismerősek.

Azt nem tudom megtanítani, hogyan légy félelem nélküli. A félelemnélküliség mítosz. Nem lehet félelem nélkül élni, s nincs is rá szükség az egészséges és sikeres élethez. A félelem természetes, hasznos, életfontosságú dolog. Azért nem vezetsz túl gyorsan, mert félsz a balesettől vagy a büntetéstől. Azért várod meg a zöld lámpát, mielőtt átkelnél az úttesten, mert félsz, hogy elüt egy autó. Azért készülsz egy vizsgára, mert félsz a bukástól. Azért fizeted rendesen az adót, mert félsz, hogy az adóhatóság kopogtat az ajtódon. Mindezektől jogosan félhetsz. A világ néhány legbátrabb emberével dolgoztam együtt, és egyik sem volt mentes a félelemtől. Ahogy én sem.

Munkamegosztás

A könyv három részre oszlik. Az első rész, VÉDELEM, arról szól, hányféle módon védheted meg magadat, szeretteidet és mindazt, ami a tiéd. Az elnök védelmi osztályának ügynökeként sokat tanultam róla, mit jelent megvédeni a világ legfontosabb emberét. A védelem nem csak annyit tesz, hogy a megfelelő pillanatban egy golyó elé ugrasz. Hanem azt is, hogy előre felkészülsz az élet „mi van, ha…” pillanataira. Elmondok néhány személyes történetet arról, hogyan léptem túl egy félelemben töltött gyermekkoron, s hogyan lettem az amerikai titkosszolgálat különleges ügynöke. Sőt, néhány nem szokványos tanácsot adok arra is, hogyan védheted meg magad néhány gyakorlati taktikával, például hogyan válaszd a legbiztonságosabb helyet a moziban, vagy hogyan beszélj a gyerekeiddel a fegyveres erőszakról. Magad és szeretteid megvédése a felkészülésen múlik. Stratégiákat és módszereket adok utazás és hosszú távollét idejére is, vagy hogy hogyan állítsd össze saját személyes védelmi tervedet.

Az első rész a félelem legyőzésének látszólag legnehezebb, mégis legfontosabb feladatával zárul: azzal, hogy hogyan fogadjunk egy ütést. Ez a lecke sokat segített nekem számos személyes és szakmai kihívásban, a kiképzés gyakorlataiban, a dzsúdzsucuiskolában, vagy amikor egy külföldi delegáció hősködő tagja majdnem nemzetközi botrányt robbantott ki. Megtanultam, hogyan fogadjak egy ütést és hogyan üssek vissza, ahol és amikor csak szükséges. Természetesen nem támogatom az erőszak semmilyen formáját, s azt remélem, hogy ezt a könyvet elolvasva bölcsebb és magabiztosabb emberré válsz, aki nem fog támadni az első inzultusra. De amikor muszáj harcolni, akkor azt akarom, hogy legyen erőd és bátorságod megtenni.

A második rész az EMBEREK OLVASÁSÁNAK tudományába és művészetébe avat be. Az amerikai kémelhárítás képzett kihallgatójaként és hazugságvizsgálójaként elárulom, hogyan állapíthatod meg, mi megy valóban végbe a másik ember agyában és testében. A lábfeje irányától szavai rejtett jelentéséig gyorstalpalót kapsz az őszinteség és a csalás verbális és nem verbális jeleinek felismeréséhez.

Elmondom azt is, hogyan távolítsd el magadtól az érzést, hogy hazudnak neked. Hiszen végső soron mindannyian hazudunk, és gyakran meg is van rá a jó okunk. Ennek a résznek a végére nem lesz szükséged hazugságvizsgáló készülékre, hogy megmondd, hazudik-e valaki: csak annyi kell, hogy készségesen figyelj rá.

A harmadik, utolsó rész a MEGGYŐZÉSRŐL szól. Megtanítalak rá, hogyan győzz meg másokat. Megmutatom, milyen nagy – és gyakran alulértékelt – ereje van a hangunknak, a megjelenésünknek s a mindennapi társalgásban használt szavainknak. Mellettem ülsz a kihallgatószobában, ahol finom, de rendkívül hatékony technikákat használok, hogy rábírjak embereket az őszinte beszédre. Ezek a meggyőzési technikák ugyanilyen hatékonyan használhatók a kihallgatószobán kívül is, üzleti partnerekkel, kollégákkal, barátokkal, sőt a szeretteiddel is. Néha a helyes döntéshez csak arra van szükség, hogy egy kicsit a helyes irányba noszogassuk a másikat. De vigyázat: a meggyőzés nem egyirányú. Mi is hajlamosak vagyunk engedni a befolyásolásnak, még ha nem vesszük is észre. A rossz tárgyalástól a partner hűtlensége fölötti szemet hunyáson át a legjobb barátunk követeléseinek állandó kielégítéséig rámutatok a vörös pontokra és a fehér hazugságokra, amelyek gyakran ellenünk fordítják a befolyásolás játszmáját.

Ennek a résznek a végén megosztom a világ néhány leghíresebb személyiségének védelmében szerzett legemlékezetesebb tapasztalataimat. És megmutatom, hogy miért voltak ezek a vezetők valóban vezetők. Elmondom, hogy erényeik hogyan befolyásoltak engem, s hogyan inspirálhatnak téged. A néhai George H. W. Bush elnöknek az emberek őszinte megbecsülésétől Barack Obamának a hamisságtól való irtózásáig megérted majd, mit jelent elnökként viselkedni minden helyzetben.

Rétegről rétegre

Talán meglepő, de a modern golyóálló mellények nem egyetlen masszív réteg fémből, például kovácsolt acélból állnak, hanem a kevlárnak nevezett anyag sok rétegéből, amelyeket összeszőve olyan erős anyag állítható elő, hogy megállítja a golyó nyomatékát vagy a kés döfését. A golyóálló mellények többféle vastagságban készülnek, attól függően, hogy viselőjük milyen szintű támadásra számít. A rendőrök, testőrök és különleges ügynökök többnyire puhább, rugalmasabb mellényt viselnek, amely elfér az egyenruhájuk vagy az öltönyük alatt, míg a katonai vagy rendfenntartó egységek mellénye többnyire kevlár és valamilyen fém vagy kerámia vastagabb ötvözete, amelyet ruhájukon kívül viselnek. Ezek rendszerint vastagabbak és nehezebbek, de extra védelmet nyújtanak az olyan halálos támadások ellen, mint a bombaszilánk vagy a nagy teljesítményű fegyver lövedéke.

Különleges ügynökként akkor kaptam először golyóálló mellényt, amikor elvégeztem a titkosszolgálat kiképzőiskoláját. A mellény fegyveremmel és jelvényemmel együtt a ruhatáram alapvető darabjává vált. Mindegy, hogy egy védett személy hotelszobája előtt álltam, vagy egy szökevény ajtaját törtem be: a mellény mindig rajtam volt. Viselése önbizalmat adott. Tudtam, hogy adott esetben megmentheti az életemet. De mást is adott: fizikálisan emlékeztetett rá, hogy nem vagyok teljes biztonságban. A felsőtestemet körülvevő golyóálló mellény érzése emlékeztetett rá, hogy nem vagyok teljesen védett a veszély ellen: karom, lábam, sőt fejem is védtelen a támadáskor. Sőt, még a mellény sem védett meg minden típusú golyótól. Nagy teljesítményű vagy speciális páncéltörő fegyvertől a golyóálló mellény sem mentette volna meg az életemet. De sok egyébtől igen, amivel szembe kellett néznem a munkám során. Ezért viseltem. Nem voltam legyőzhetetlen, de így nehezebb volt legyőzni.

A leckék, eszközök és technikák, amelyeket e könyv három részében leírok, éppúgy az önvédelmedre szolgálnak, mint a mellény kevlárrétegei. Ha az információkat, amelyeket e könyvben fejezetről fejezetre, rétegről rétegre megosztok, összeilleszted, a saját páncélodat állítod össze, stratégiák olyan együttesét, amelyek segítségével erősebb és ellenállóképesebb emberként tudsz szembenézni a világgal.

De a könyv nemcsak arra tanít meg, hogy mit használhatsz, hanem annak felismerésére is, hogy mit nem. Arra szeretnélek emlékeztetni, hogy amiként a golyóálló mellény viselőjének is vannak sebezhető pontjai, úgy te sem lehetsz teljesen felvértezve a külvilág keménysége ellen. És ez rendben is van így. Ha világosan tudatában vagy, mi minden árthat neked, az segít jobban felkészülni, elhárítani és gyakran elkerülni a fenyegetést. Valószínű, hogy vannak olyan természetes erőforrásaid és képességeid, amelyekhez még nem férsz hozzá. Ezek is részévé válhatnak szellemi, érzelmi és fizikai páncélodnak.

Még ma is nagyra becsülöm, amire ez a bonyolult védelmi eszköz tanított: alapvetően arra, hogy hogyan védelmez meg számos, egységbe összeszövődött egyéni réteg, ám metaforikusan valami többre: arra, hogy védelmező vagyok. S mások megvédéséhez fel kell szerelkeznem mindazzal, ami védetté, erőssé és szellemileg ütőképessé tesz. Azt szeretném, ha te is felépítenéd azt a szellemi hozzáállást, amelyre szükséged van a saját jellegzetes félelmeiddel és kihívásaiddal való szembenézéshez, s megtanulnád, hogyan válj önmagad és szeretteid védelmezőjévé.

1. RÉSZ

VÉDELEM

1. fejezet

Hogyan félünk

A bátorság annak tudása, hogy mitől ne féljünk.

PLATÓN

Ne pánikolj!

Ahogy a hideg víz a fülkébe zúdult, még egy utolsó nagy levegőt vettem, mielőtt teljesen víz alá kerültem volna. Jól emlékszem a felfordult pilótafülkére, gyomromban a süllyedő érzésre, testem ellenkezésére a székemhez szíjazó erővel, mielőtt oldalvást a vízbe csapódtam volna. Testemet elárasztotta az adrenalin, a pánik szélére sodródtam. De azután minden nyugodtan folyt.

Kinyitottam tenyerem, rövid mentális szünetet tartottam. A pánik csak megnehezítené a gondolkodást, értékes másodperceket veszítenék vele. A látásomat sötétség akadályozta, nem láthattam a kifelé vezető utat. Tudtam, ha ki akarok szabadulni, ki kell tapogatnom a kiutat. Lenyúltam magam mellé balra a biztonsági öv kioldójáért… vagy jobbra volt? Lehet, hogy teljesen fejreálltam? Úgy lesz az. Elveszítettem a tájékozódóképességemet, s nem találtam viszonyítási pontot.

Ne pánikolj. Keresd meg a reteszt. Húzd meg, oldd ki. Ússz ki.

Ezt ismételgettem a sötétben tapogatózva. A fenébe is, hol van a kioldó? Ujjaim végre megragadták az U alakú kioldókart, amit nyitott helyzetbe állítottam. Ahogy a két hüvelyk széles műanyag szíj szorítása meglazult, kitekergőztem a székből, s kinyomakodtam a kabin ajtaján. Tudtam, hogy el kell távolodnom a kabintól, a felszínre kell jutnom. A tüdőm égett, a szívem hevesen kalapált. Még néhány másodperc, és szabad leszek. Végre sikerült egy erős rúgással elrugaszkodnom, s felfelé igyekeztem. A víz felszínét áttörve mintha egy örökkévalóság után először vettem volna levegőt.

– Nagyon jó, Poumpouras. Nem fulladt meg! – kiáltotta a titkosszolgálati kiképző tiszt. – Kifelé a medencéből. A következőt!

Aznap az akadémiai kiképzésen helikopterbalesetet szimuláltunk az olimpiai méretű medencében. Mindenkinek bekötötték a szemét, majd egy pilótafülke-makett ülésébe szíjazták. A fülkét felfordították, s a tanonc a vízbe merült, ahol ki kellett szabadulnia a biztonsági övből, majd egy víz alatti labirintuson keresztül a felszínre úsznia. A képzés arra tanított minket, hogyan éljünk túl egy ilyen helyzetben.

A szimuláció nem csupán elképzelt szituáció volt. Azután vezették be, hogy 1973. május 26-án egy titkosszolgálati ügynök meghalt helikopterbalesetben. Aznap este a huszonöt éves J. Clifford Dietrich ügynök hat másik ügynökkel és három katonával együtt a floridai Key Biscayne-ból a Grand Cay Islandsra repült, a Bahamákra, ahol Nixon elnök másnapi védelme volt a feladatuk. Leszállás előtt nem sokkal a kétmotoros Sikorsky VH3A helikopter az Atlanti-óceánba csapódott. Noha egy darabig még a felszínen maradt, egyszerre csak felfordult, s pilótafülkéje megtelt vízzel. Míg az utasok a felfordult helikopterbe kapaszkodva életben maradtak, Dietrich ügynöknek nem sikerült kimenekülnie.

Amikor megtalálták, még mindig az ülésbe volt szíjazva. A halottkém szerint a halálát fulladás okozta. Kiképzőtisztünk elmondta, hogy mindkét hüvelykujját eltörte. Ez azt jelenti, hogy Dietrich ügynök még élt és öntudatánál volt, amikor a helikopter a vízbe csapódott, de megfulladt, mert nem tudta kiszabadítani magát a biztonsági öv szorításából. A stressz hatása alatt az ügynöknek automatikusan az ugrott be, amit mindenki tud a biztonsági övről: hüvelykujjal megnyomjuk a kioldógombot, mint az autóban. Igen ám, de a helikopter biztonsági övének mechanizmusa teljesen más, csakhogy erre az ügynök a végső perc pánikrohamában nem emlékezett.

Noha az eszemmel tudtam, hogy minden valószínűség szerint nem halhatok meg egy szimulált helikopterbalesetben, az ösztönösen feltámadó pánikérzést nem tudtam elnyomni. Nem tudtam teljesen átadni magam annak a racionális tudásnak, hogy ellenőrzött gyakorlatról van szó, s így a fulladástól való félelem éppolyan valóságos volt, mint bármilyen más helyzetben lett volna. Ez a gyakorlat nem a fizikai erőre és ügyességre fókuszált. Noha természetesen arra koncentráltam, hogy Houdini módjára fizikailag kicsusszanjak a csapdából, s meg ne fulladjak, a szimuláció célja az volt, hogy megtanítson uralkodni az érzelmeimen.

A félelem az érzékelt veszélyre adott természetes és egészséges válasz. A pánik hatása alatt viszont elveszítjük képességeink fölötti uralmunkat. Ha pánikolunk, nem tudunk racionálisan gondolkodni, következtetni, tervezni. Rendkívüli körülmények között a pánik valószínűleg sokkal gyorsabban végez velünk, mint bármi más, amitől ténylegesen rettegünk. Aki élt már át pánikrohamot – felgyorsult szívdobogás, hiperventiláció, reszketés, halálfélelem –, az felfoghatja, mit élt át az az ügynök, ahogy fejjel lefelé lógott a sötét vízben, egyetlen kattintásra és rövid úszásra a túléléstől. Valószínűleg lett volna még néhány perce, hogy átlássa a helyzetet, tervet kovácsoljon, és megmeneküljön, de a pánik mindezt lehetetlenné tette számára.

Gondoljunk az autóbalesetekre. A legtöbben egy ütközésnél elengedik a kormányt. Egy olyan helyzetben, amikor logikusan két kézzel kellene szorítanunk a kormányt, a pánik arra ösztönöz, hogy levegyük a kezünket az egyetlen dologról, aminek a révén megmenekülhetünk. És hová kapunk? Az arcunkhoz. Amikor a legnagyobb szükségünk van a kormányra és a látásunkra, akkor késztet rá a pánik, hogy mindkettőt elengedjük.

Ez a könyv nem arra tanít, hogy sose féljünk. Hanem arra, hogy megértsük a félelmet, és megtanuljunk úrrá lenni rajta. Szeretném, ha képes lennél annyira kontrollálni a félelmet, hogy soha ne csapjon át pánikba olyankor, amikor muszáj lenne tiszta fejjel gondolkodnod. A félelem korlátot jelenthet életünkben. Megakadályozhatja, hogy elérjünk régen vágyott céljainkat, hogy nyíltan és őszintén beszéljünk, hogy azok legyünk, akik igazán vagyunk. Ha fenyegetést vagy veszélyt érzünk, a félelmünk elszigetel minket a világtól. Ha ismerős ez a helyzet, akkor segíthetek abban, hogy átalakítsd a félelemhez való viszonyodat. Megmutatom, hogyan nézz a félelem szemébe, hogyan bízzál ösztöneidben, s hogyan válaszd azt, ami erőssé tesz.

Túlélni a félelmet

Születésünktől fogva az idegsejtjeinkben kétfajta félelmet hordozunk, amelyek szükségesek a túléléshez, s amelyeket a tudósok veleszületettnek neveznek: a félelmet a lezuhanástól és a harsány hangoktól. Legtöbbünk álmodott már a zuhanásról, amit hirtelen ébredés követ. Ez a fajta félelem születésünktől velünk van. Az újszülötteket azonnal bebugyolálják, minthogy kezdetben nem tudják megkülönböztetni, hol végződik a testük és hol kezdődik a világ, miáltal egyfolytában a zuhanás szélén ingadoznak. Mélységérzékelésük fejlődésével ez a félelem azután alábbhagy. Tanulmányok mutatták ki, hogy a csecsemők nem másznak át egy áttetsző plexiüveggel lefedett mélység fölött még akkor sem, ha anyjuk a túloldalon hívja őket. Megállnak az innenső szélén és sírnak, ahelyett hogy megkockáztatnák a „vizuális szakadékon” való túljutást. A lezuhanástól való veleszületett félelmük annyira erős, hogy még az anya és gyermek közötti rendkívül erős köteléket is felülírja.

A harsány hangokat ugyancsak születésünktől fogva a veszéllyel azonosítjuk. Ilyen hangok hallatán azonnal vészreflexek lépnek fel, és testünk ösztönösen reagál. Ezért rezzenünk össze a kipufogó durranására, ezért sírnak a gyerekek a tűzijáték alatt, s ezért vetődünk a földre, ha olyasmit hallunk, ami lövésre emlékeztet.

A lezuhanástól és a harsány hangoktól való félelmeken túl minden más tanult félelem. A szüleinktől örököljük vagy felnövekedés közben sajátítjuk el őket. Ha anyánk fél a kutyáktól, jó esély van rá, hogy mi is félni fogunk tőlük. A tanult félelmek sokfelől származnak – családunktól, barátainktól, kultúránktól, a hírektől, az átélt vagy látott sérelmektől. Megtanuljuk, hogy féljünk a bukástól, sőt féljünk egyáltalán bármibe is belefogni. Az életünk során elsajátítható félelmeknek nincs felső határa.

Minden nemzedéknek megvannak a maga sajátos társadalmi félelmei. Az 1950-es években a vörös rém és a kommunizmus volt az. Az 1960-as években a kubai rakétaválság, valamint John F. Kennedy elnök, dr. Martin Luther King Jr. és Robert F. Kennedy elnökjelölt meggyilkolása a személyes biztonságért való rettegést tolta előtérbe. Az 1970-es években a külföldi olajválság, a Nixon elnök közjogi felelősségre vonását követő politikai felfordulás és az egyesült államokszerte egekbe szökő bűnözési ráta volt az ok. Az 1980-as években az ország elleni külső fenyegetés, különösen Irán és a Szovjetunió részéről. Az 1990-es években az Y2K probléma, a félelem attól, hogy az élet és a technológia minden formája megszűnik a 2000-es év beköszöntével. A 2000-es évek eleje pedig soha nem látott globális fenyegetést hozott magával: a terrorizmust.

Manapság a tömeggyilkosságok korát éljük. Egy 2018-as Pew Research Center-tanulmány szerint a tizenévesek több mint 50 százaléka fél – 25 százalékuk pedig „nagyon fél” – attól, hogy iskolájában lövöldözés tör ki, annak ellenére, hogy rendkívül kicsi a statisztikai valószínűsége, hogy egy diák iskolai lövöldözés áldozata legyen. Ötvenmillió amerikai diákkal számolva, akik évente körülbelül 180 napot töltenek az iskolában, annak esélye, hogy valamelyiküket iskolai lövöldöző gyilkolja meg, egy a 614 millióhoz. Miközben a villámcsapás valószínűsége bármely évben csupán egy az 1,2 millióhoz. A matematikai valószínűtlenség azonban nem csökkenti a diákok és szüleik félelmét, ahogy a gyilkos cápatámadástól (egy a 3,7 millióhoz) vagy a repülőgépszerencsétlenségtől (egy az 5,4 millióhoz) való félelmet sem.

A félelem – különösen a valószínűtlen veszélytől való félelem – elgyengítő hatása drasztikusan korlátozhatja az élet egyszerű élvezetét. Az ilyen félelem miatt egyesek nem mernek repülőre szállni, vagy az óceánban úszni. Ugyanezek az emberek hajlandók elautózni a tengerpartra, hogy térdig megmártózzanak a vízben, vagy hosszú autóutat tenni a repülés kockázatának kiküszöbölésére. Annak ellenére választják ezeket a csalókán „biztonságosabbnak” tűnő opciókat, hogy az autóbalesetnek sokkal nagyobb esélye van, mint a cápatámadásnak vagy a repülőszerencsétlenségnek. Egy adott évben egy a 102-höz a valószínűsége, hogy az ember autóbalesetben veszíti életét.

Miért nem félnek az emberek a magasabb valószínűségű veszélyektől, amilyen az autóbaleset? Miért rettegünk annyira az olyan veszélytől, amelynek bekövetkezési esélye szinte végtelenül csekély? Sok oka van ennek, mindenekelőtt a média szenzációhajhász természete. Ha valami ritkán történik meg, annak hírértéke van. Nagyobb valószínűséggel látunk – és őrzünk meg emlékezetünkben – egy Facebook-posztot vagy híradót egy valószínűtlen tragédia áldozatáról – például egy nagy fehér cápa által a kaliforniai partoknál megtámadott szörfösről –, mint egy karambolról, ahol az egyik sofőr kórházba került. Ez utóbbi olyan mindennapos, hogy valószínűleg még a hírekbe sem kerül be. Az előbbi típusú történetek hírré válása valóságosabbnak tünteti fel ezeket a valószínűtlen veszélyeket, s ez a félelem megakadályozza, hogy logikusan mérlegeljük, milyen kicsi valószínűséggel történnek meg ezek a való életben.

Amellett genetikusan igyekszünk elkerülni a hirtelen halált okozó helyzeteket – az éles fogsorú nagy halakat, az 1000 voltos villámcsapást, az égből való lezuhanást. Mindezzel nem azt akarom elérni, hogy rettegj a vezetéstől, hanem hogy gondolkodj el azokon a helyzeteken, amelyektől a legjobban félsz, hogy mérlegeld, miért félsz tőlük, s a szenzációs történetek által felnagyított ködös félelemérzet helyett nézd őket logikusan.

Milyen a félelem?

Tizenhat éves voltam, amikor családom Long Island Cityből jobb környékre költözött, Queensbe. Noha a bűnözés New Yorknak ezen a részén sem volt ismeretlen, sokkal jobb volt a helyzet, mint ahonnét jöttünk. Minthogy mindig szűkében voltunk a pénznek, öcsém, Theodoros és én hétvégén segítettünk szüleinknek az irodaépületek takarításában. Egy vasárnap este, miután a szokásosnál korábban végeztünk, anyám és én hazaindultunk, míg apám és öcsém még ottmaradtak bezárni.

A házunkhoz érve felfigyeltem rá, hogy a nappali zsaluja nyitva van, és fény szűrődik ki rajta.

– Miért van felkapcsolva a villany? – kérdeztem anyámat. – És a zsalu nyitva?

– Nem tudom – felelte zavartan. – Mindig be szoktuk csukni.

Mindaddig nem fogtuk fel teljesen, hogy valami nincs rendben, amíg anyám ki nem nyitotta a bejárati ajtót és be nem léptünk. Akkor láttam meg őt – egy férfit, aki az oldalbejáró felé szaladt át a lakáson.

Anyám azonnal lebénult: szó szerint mozdulatlanná vált, mintha a földbe gyökerezett volna a lába. Én azonban nem haboztam, hanem a menekülő után vetettem magam.

– Ne! – sikoltotta anyám. – Állj meg!

De nem a betolakodónak, hanem nekem. Én azonban már a nyomában voltam. Az oldalbejárathoz érve még láttam, amint átveti magát a szomszéd kerítésén, és eltűnik az éjszakában.

– Lehet, hogy többen is vannak – kiáltottam vissza anyámnak, s elkezdtem végigjárni a szobákat.

– Ne, ne! – könyörgött anyám. – Állj meg!

Engem féltett, de kiáltozását valahonnét a távolból hallottam. A düh fűtött, ahogy először végignéztem a földszintet, azután felmentem az emeletre. Elszántan védelmeztem anyámat és az otthonunkat, akármi fenyegesse is. Csak tizenéves voltam, de Isten legyen irgalmas annak, aki még a házban rejtőzik. Nem tudom, hogyan, de el voltam rá szánva, hogy visszatartom, amíg a rendőrség ki nem jön és börtönbe nem viszi.

A történetnek ezen a pontján vagy azt gondolod: Hű, neked aztán van vér a pucádban!, vagy azt: Hallgass anyádra, te hülye. A vesztedbe rohansz.

Attól függetlenül, mit gondolsz bátorságom – vagy hülyeségem – fokáról, ezt a történetet valami teljesen másért akartam itt megosztani. Menjünk csak vissza a történet elejére. Megérkeztünk a házhoz, és azonnal tudtuk, valami nincs rendben. Bizonytalanság- és félelemérzetünk kezdett felépülni. Amikor beléptünk, egy férfit láttunk keresztülfutni a házon. A félelemérzet még sebesebben szilárdult meg a kissé megkésett felismerés nyomán, hogy éppen betörtek hozzánk. És mi történt ezután? Mit tett anyám? És mit tettem én? Anyám lefagyott. Én a férfi után futottam. Bátorság? Nem igazán.

Anyám és én ugyanazt a veszélyt érzékeltük, de két gyökeresen más reakcióval válaszoltunk. A reakciókat harc, menekülés és lefagyás, más néven F3 válasznak szokás nevezni. Anyám lefagyás üzemmódba kapcsolt, én harc módba. A behatoló pedig valószínűleg menekülés üzemmódba.

A kutatók szerint a harc, menekülés és lefagyás válaszaink jóval azelőtt aktiválódnak, mielőtt tudatosan alkalmaznánk őket a veszély elhárítására. Ha azt gondoljuk, le tudjuk győzni a fenyegetést, harc módba váltunk. Ha azt gondoljunk, el tudunk futni előle, menekülés módba. És ha azt gondoljuk, egyikre sem vagyunk képesek, akkor lefagyás módba. Különböző emberek – mint anyám és én is – más-más választ adhatnak ugyanarra a stimulusra, de a félelemre adott választól függetlenül a legfontosabb, hogy megértsük a félelmet, és így úrrá tudjunk lenni rajta.

Harc, menekülés vagy lefagyás

Az F3 a test felfegyverkezési módja, hogy segítsen megvédeni magadat, fiziológiai válaszod az adott helyzet kezelésére. Te magad vagy, de egy koncentrált magad, egy tudatosabb és ütőképesebb változatod. Szívverésed fokozódik, hogy több vért pumpáljon keresztül testeden, ami könnyebbé teszi, hogy behúzz valakinek (harc), vagy elfuss előle (menekülés).

A hozzám hasonlóknak, akik fenyegetéssel szembesülve természetes módon mennek át harc módba, természetes ösztönünk sugallja, hogy bármi fenyeget, azonnal harcba szálljunk vele, akár biztonságos így tenni, akár nem. Ha valaki megüt, azonnal visszaütünk. Ha valaki ránk üvölt, visszaüvöltünk. A válasznak ez a formája aggresszív viselkedéssel védelmezi az embert. Védekező állapotot választasz a fenyegetéssel szemben, akárki vagy akármi legyen is az.

A menekülés választ az váltja ki, ha a fenyegetést nagyobbnak érzed, mint amivel meg tudsz birkózni. A menekülésre hajlamos emberek inkább elfutnak a veszély elől, ahelyett hogy szembefutnának vele. Ha valaki támadással fenyegeti őket, azonnal elhúzzák a belüket (ami gyakran a lehető legokosabb dolog). Vagy ha valaki verbálisan támad rájuk, mindent megtesznek, hogy elkerüljék a szituációt vagy egyszerűen kilépnek belőle. A menekülés válasz úgy védelmez, hogy az emberileg lehető leggyorsabb módon eltávolít egy bizonytalan helyzetből.

A lefagyás akkor történik, ha az érzékelt veszély annyira elborít, hogy nem tudsz válaszolni rá. A túlingerlés torkon ragad és lebénít. Láttál már valakit a jellegzetes „szarvas a reflektorfényben” arckifejezéssel? Az illető valószínűleg lefagyás üzemmódban volt. Ilyenkor gyakran úgy tűnik, mintha a tested ellened fordulna: képtelen vagy gondolkodni, tervezni, cselekedni. Csak annyira vagy képes, hogy megkövülten állj, remélve, hogy a veszély majd elmúlik.

A testben egymással párhuzamos idegpályák működnek: a szimpatikus (SNS) és paraszimpatikus idegrendszer (PSNS). Mindkettő az autonóm idegrendszer része, ami azt jelenti, hogy nem lehet akaratlagosan befolyásolni őket. A szimpatikus, avagy stresszválaszt az ijedtség aktiválja. Testünk ilyenkor megkísérel emberfelettivé válni, elárasztva magát norepinefrinnel és adrenalinnal. Ez a kémiai gátszakadás okozza tenyerünk izzadását, szívverésünk szaporábbá válását, izmaink megfeszülését, pupillánk kitágulását, lélegzésünk felgyorsulását – mindazt, amire fizikailag szükségünk van az adott fenyegetéssel való szembeszállásra. Látásunk tűélessé válik, az izzadás révén nehezebben megragadhatóvá válunk, s izmaink eltelnek vérrel és oxigénnel, hogy egy pillanat alatt választ adhassunk a felmerülő veszélyre.

A paraszimpatikus rendszer segít megnyugodni, lecsillapodni, feltöltődni. Ez lép működésbe evés után, ennek révén alszunk el. Lényegében pont az SNS-szel ellentétesen működik, hogy fenntartsa a test homeosztázisát, azt a fizikai állapotot, amelyben minden egyensúlyban van egymással.

Tudatosítsd a félelemre adott válaszodat

Valószínű, hogy neked is van egy sajátos F3-mintád, ahogyan rendszerint válaszolsz a veszélyre vagy konfliktusra. Ahogy én válaszoltam tinédzserként a házunkba behatoló tolvajra, az jellemző volt rám. Az én tipikus válaszom mindig a harc volt. Még ma is, ha fenyegetve érzem magam, elsődleges válaszom, hogy támadásba lendülök.

Anyám F3-válasza a fenti történetben először a menekülés volt, de amikor berohantam, nem hagyhatott magamra, így átváltott lefagyásba. Túlságosan elárasztotta és összezavarta a helyzet ahhoz, hogy tudja, mit tegyen. F3-válasza nem engedte meg, hogy kövessen a házba, mert veszélyt szimatolt, és egyértelműen hülyeségnek tartotta, amit tettem. Ezért a lefagyás maradt számára az egyetlen lehetőség. De az évek során anyám természetes konfliktuskezelése a menekülés válasz volt.

Fontos tudni, hogy egyik F3 sem tekinthető „a helyes” válasznak egy fenyegetésre. Nem létezik ilyen. F3-válaszunk egyszerűen az, amire természetes hajlamunk van, ami segítségünkre van bizonyos helyzetekben, és akadályoz másokban. Ha tudom, hogy tipikusan harccal válaszolok egy fenyegetésre, az óvatosságra int, mert számos helyzetben a harc veszélyes vagy ostoba megoldás lehet. Ha visszamehetnék és tanácsot adhatnék tizenhat éves önmagamnak, hogy miként válaszoljon egy besurranó tolvajra, azt mondanám, hogy húzzon el onnan, amilyen gyorsan csak tud, menjenek biztos helyre az anyjával, és hívják a rendőrséget.

Ugyanakkor anyám szokásos válasza sem a legbölcsebb minden helyzetben. Nagyon messzire megy, hogy elkerüljön egy-egy konfliktust. Nem vagyok benne biztos, hogy ha rákényszerülne a harcra, képes lenne rá. Nem az a teendőnk, hogy minden helyzetben ugyanazt a választ adjuk, hanem hogy megértsük, mi a ránk jellemző természetes válasz. Mielőtt megtanulnánk, hogyan uraljuk a félelemre adott válaszunkat, meg kell állapítanunk, milyen az.

Saját F3-válaszom megértése lehetővé teszi, hogy ura lehessek önmagamnak, hogy előre lássam, mit fogok tenni, s felmérhessem az adott válasz taktikai költségeit és hasznait. Úgyhogy szánj rá időt, hogy megvizsgáld, melyik táborba tartozol. Ha nem tudod azonnal, sorolj fel három esetet, amikor úgy érezted, megtámadtak. Mit tettél? Változott-e a válaszod a helyzettől függően? Vagy mindig ugyanolyan volt? Ha tudod, mi az ösztönös F3-válaszod, akkor már előre láthatod, mit fogsz tenni a legnagyobb valószínűséggel, és előre tervezhetsz, mielőtt egy bizonytalan helyzet előáll.

Ha például a jellemző F3-válaszod a menekülés, akkor legközelebb, amikor szükségét érzed a menekülésnek, egy pillanatra gondolkodj el rajta, hogy ez-e a legjobb megoldás. Lehet, hogy tényleg a helyzetből való kilépés a legjobb, amit tehetsz, de lehet, hogy ottmaradni és mérlegelni a szituációt, vagy visszaütni biztonságosabb vagy praktikusabb opció. Ha mélyebben megérted önmagadat és F3-válaszodat, további opciókat is teremthetsz magadnak. A tudattalan válasz helyett több választási lehetőséget adhatsz magadnak attól függően, mennyire vagy képes előre tervezni és stratégiát felállítani (a 3–8. fejezetben néhány jó szempontot adok ehhez). Minél jobban uralod F3-válaszodat, annál jobban kezelheted a nehéz helyzeteket, és érvényesülhetsz a világban. Ez a sebezhetetlenség alapvető leckéje.