Borítószöveg

Váradi Júlia immáron öt évtizede töretlen érdeklődéssel és lelkesedéssel beszélget a kultúra és a közélet jeles személyiségeivel. Könyvébe, hosszas válogatás után, végül 22 interjú került be: Esterházy Péter, Dés László, Darvasi László, Frenák Pál, Kerékgyártó István, Király Júlia, Konrád György, Kovalik Márta, Rajk László, Szelényi Iván, Megyesi Gusztáv, Nádas Péter, Nádas Pál, Nagy Bálint, Parti Nagy Lajos, Spiró György, Krasznahorkai Kata, Jancsó Miklós, Ragályi Elemér, Cserhalmi György, Strasserné Chorin Daisy és Závada Pál.

„Kérdezni nehéz, mert a jó kérdés nem feltételezi az előre kikalkulált választ. Mi is van a kirakat mögött, ha kérhetem. Állandóan résen kell lenni, mert a jó kérdező olyan helyzetet teremt, amelyben bármi megtörténhet. Valóságos birkózás az óceán partján. Váradi Júlia tudja ezt, szakmája fortélyait, eleganciáját, szigorú szolidaritását. Nyugodtan mondhatom, ő a magyar kulturális újságírás intézménye. És ez ebből a könyvből ki is derül.” Darvasi László

2005-ben riporteri, szerkesztői és műsorvezetői munkásságát Joseph Pulitzer-emlékdíjjal ismerték el. Jelenleg hétről hétre portréinterjúkat készít a Klubrádióban Dobszerda című műsorában.

© 2022 Váradi Júlia

© 2022 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Hübner Dorka

A szerző fotóját Kárpáti Iván készítette

A Park Kiadó köszönetet mond a Klubrádiónak, amiért hozzájárult
a könyvben szereplő interjúk közléséhez.

ISBN 978-963-355-882-9

Felelős kiadó Tönkő Vera

Szerkesztette Szalay Marianne

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

„Ha kíváncsi vagy, hamar megöregszel.” Gyerekkoromban ezzel fenyegettek a nagy testvéreim. Nem ijedtem meg, sőt egyre kíváncsibb lettem. Tanácsadóm lett a kíváncsiság. Mindent tudni szeretnék. Leginkább az emberekről. Ők érdekelnek a legjobban. Így lett kenyerem a kérdezés. Nem tudom megunni…

A kedves és behízelgő hang megcsalhat. Az úgynevezett kérdezett fél, aki lehet író, rendező, színész, neves közgazdász vagy egyszerűen csak érdekes ember – nota bene: a teremtésben nincsen érdektelen ember –, azt hiheti, és azt is szokta hinni, hogy akkor érdekfeszítő egy interjú, ha ő remekül érzi magát benne. Ha úgy érzi, minden fűszálat és Himaláját el tudott mesélni. Ha úgy érzi, kiteljesedhetett, vallomása nagy ívben mutatta meg az ő fényes és egyedülálló személyiségét. Hát nem. Minden látszat ellenére Váradi Júlia nem olyan riporter, mint aki erre biztosítékot ad, amikor a delikvens orra elé helyezi a mikrofont. Kíváncsisága állandó inspirációban tartja a kérdezett felet. Hallottam már őt bátran és kérlelhetetlenül kérdezni. Hallottam, hogy fárasztja a nagy, minden hájjal megkent rablóhalat. Figyeltem szívósságát, hogyan csalogatja ki az arra érdemes delikvensből az őszintétlenséget, s tereli önellentmondásba. Figyeltem, hogyan találja meg a drámát. Maga se tudja talán, de mindig azt kutatja. Ahogy a diskurzus lassú folyásából egyszer csak partra veti magát a mondat aranyhala Nádasnál, azt hittem, a körtefám túlél engem, de hát nyilván fordítva lesz. A híres, gyönyörű, létmutató körtefa és az ő kicsi, univerzális embere. Ember és természet házassági drámája. Máskor Esterházy Péter lépett oda hozzá gyöngyöző homlokkal, miután az író vállalta a kérdezőbiztosságot valamely játékos könyvheti alkalomban, te, Juliska, nem is tudtam, hogy ilyen nehéz kérdezni. Hiszen ez egy szakma. Persze. Kérdezni nehéz, mert a jó kérdés nem feltételezi az előre kikalkulált választ. Mi is van a kirakat mögött, ha kérhetem. Állandóan résen kell lenni, mert a jó kérdező olyan helyzetet teremt, amelyben bármi megtörténhet. Valóságos birkózás az óceán partján. Váradi Júlia tudja ezt, szakmája fortélyait, eleganciáját, szigorú szolidaritását. Nyugodtan mondhatom, ő a magyar kulturális újságírás intézménye. És ez ebből a könyvből is kiderül.

Darvasi László

„Látni, hogy valami elszabadult”
Esterházy Péter

Először akkor vett le a lábamról, amikor elmesélte, mekkora élmény volt számára, amikor gimnazistaként megírta élete első irodalmi dolgozatát. Egy szakácsnő volt a főszereplője, és ő akkor döbbent rá, hogy egy író a teremtés csodálatos képességével rendelkezik. „Teremtettem egy szakácsnőt!” – mondta sugárzó tekintettel, visszaidézve a pillanatot. Sokszor beszélgettem vele nemcsak irodalomról, hanem az élet sok más fontos dolgáról is, például a gyerekekről (róluk szeretett a legjobban mesélni). Azok közé tartozik, akik nagyon hiányoznak.

Ez a mostani megint egy olyan pillanat az életében, amikor egyszerre sok olyan dolog történik, ami miatt a neve újra és újra bekerül a köztudatba. Van egy könyv, egészen friss regény, van egy különleges színdarab, azonkívül megint valamelyest aktívabban szerepel a közéletben, ami azt jelenti, hogy gyakrabban szólal meg a nyilvánosság előtt. Kezdjük a frissen megjelent Semmi művészet című könyvével, amelyért – bevallom – nagyon irigyeltem.

Miért?

Mert maga mint író megteheti, hogy feltámasztja az édesanyját. Én ezt soha meg nem tehetném. De miért éppen így és miért éppen most?

Ez kétségkívül előnye az íróságnak, ugye nem lehet tudni, hogy az irodalomnak hol vannak a határai, és én ez irányban próbáltam lépéseket tenni. Ki akartam találni az anyámnak egy láthatóan igaz másik életet, mert ez a „négygyerekes keresztény anya a diktatúrában” projekt nem volt olyan mulatságos. Ez volt az egyik. A másik meg, hogy nagyon meg voltam sértődve, hogy bizonyos… hát mondom rendesen, mert azt akartam mondani, hogy bizonyos jelek szerint meghalt az édesanyám, de mondom rendesen: meghalt az édesanyám.

A szív segédigéiben 1985-ben már megírta ezt. De hogy mennyire volt megsértve, azt talán az olvasó abban a könyvben még nem érzékelhette úgy, mint most.

Ehhez azért az kell, hogy maga tudta, hogy meghalt, de a könyveim azok mindig dolgoznak evvel az igaz, nem igaz, fikció, nem fikció dologgal, és úgy tűnt, mintha A szív segédigéi nem a fikció terébe tartozott volna, vagy hogy annak legalábbis láthatóan volt egy valóságmagva. Hát erről most kiderítettem, hogy egy szó sem igaz belőle.

Nem is halt meg. Itt van, és magát továbbra is támogatja.

Akivel legalábbis mindennap együtt lehetek. Egyszerűen van. Azt tényleg nehéz megmondani, hogy meghalt-e az ember anyja vagy apja vagy nem. Tehát ha eltekintve a kis giccses felhangtól, amikor azt szoktuk mondani rémülten a temetőkben is, hogy „de a szívünkben él tovább”, hát akkor ezt lehet azért komolyan is venni. Meg volt nekem egy alapélményem az Ottlik nevű emberrel, amikor meghalt az ő felesége, és üldögéltünk nála. Akkor azt mondta, hát ő hibázott, hogy belenyugodott ebbe.

Mi mást lehetett volna tenni?

Nem belenyugodni. De aztán…

De hogy lehet ebbe nem belenyugodni?

Hát az a normális, ha az ember belenyugszik, és én is belenyugodtam egy ideig. Aztán most meg nem nyugodtam bele.

Tehát ez a válasz arra, hogy miért éppen most. Mennyi időnek kell eltelnie ahhoz, hogy az ember rájöjjön, hogy ebbe nem nagyon lehet belenyugodni? És hogy a kérdésemet kicsit kiegészítsem, el kell-e jutni egy bizonyos korig, mondjuk, jóval ötvenen túlra ahhoz, hogy az ember egyszer csak megérezze, mit jelent, ha valaki, aki a számára nagyon fontos volt, már nincs?

Szokták mondani, hogy prózaíró amúgy is csak később születik, hogy ötven alatt úgysincs prózaíró. Hát én ezt mindig sérelmesnek találtam.

Ma is így látja?

Most is marhaságnak gondolom ezt, meg én azért mindig arrébb szoktam nyomni ezeket a könnyű pszichologizáló magyarázatokat. De hát huszonöt évesen nyilván más az embernek a viszonya a halálokhoz, az egyszeriségekhez, egyáltalán a jövőhöz, mint ötvennyolc évesen.

Ha már a feltámasztásnál tartunk, ebben a könyvben két feltámasztást is megtapasztalhatunk. Az egyik, ahogy már beszéltünk róla, az édesanyjáé. A másik a futballé. Szoros kapcsolatban egymással. A futball persze sok mindennek lehet a szinonimája. Az a gyanúm, hogy maga valamit elpasszolt a korábbi életében, amit most íróként megpróbál pótolni.

Most a futballra gondol?

Mindkettőre. Az édesanyjával való kapcsolatára, ami nem teljesedhetett be, hiszen ő idő előtt meghalt. A futballal meg nagyjából ugyanez a viszony.

Nem tudom… Se egyikkel, se másikkal kapcsolatban nincs semmi frusztrált érzésem. A futballt nem feltámasztottam, hanem épp le lett döfve, tehát most lett kivégezve.

Igen? Biztos ez?

Hát biztos csak a halál, nagyságos asszonyom, de…

Látja, az sem biztos, hiszen az édesanyja feltámad!

Igen. Jól válaszoltál, kicsi gazdám… Hát legalábbis én így gondolom, aztán ember tervez. De hát ebben benne volna a, mondjuk, önéletrajzi ihletettségű ingerültségem, amivel én nézem az egyre szaporodó, futballról szóló könyveket vagy írásokat, visszaemlékezéseket, mint a tocsogó nosztalgia terepeit vagy a giccsnek a fürdőmedencéjét, de ezt majd a levonatban javítjuk. Szóval, hogy ugye az a könyv, amire céloztam, az előző, futball témájú könyvem, az Utazás a tizenhatos mélyére, azt tekintettem ennek az előmunkálatának. Az bizonyos értelemben véletlen, mert egy fölkérés váltotta ki, és azt éppen azért vállaltam el, mert már ezt akartam írni. Gondoltam, hogy jó lesz, hogyha a futballnak én még utánanézek, mint ilyen kiöregedett vagy kivénhedt futballista, aki erről elég sokat tud. És ez ennek a tudásnak az összegereblyézése.

Van valami ingerültség – és ezt már az Utazás a tizenhatos mélyére című könyvében is érzékelhette az olvasó a futballal kapcsolatban –, amit én persze, akinek a futballhoz semmi köze, áttettem valami más tematikára, jelesül a tehetség–tehetségtelenség kérdését véltem felfedezni abban, amit megírt. Az odaadásról, a teljességre való törekvés felvillantásáról egy-egy helyzetben. Vagy éppen annak az ellentétéről. Mintha haragudna a tehetségtelenségre.

Én soha nem úgy beszélek a futballról, mint szociológiai jelenségről, hanem mint valami tiszta játékról. Az emberek többsége persze nem így látja, bizonyára nagyon helyesen. Sokan szörnyűséges dolognak tekintik.

A futballt magát?

A futballt mint szociológiai jelenséget. Az erőszakosságával, a hátterében lévő politikai játszmákkal, a pénzzel, evvel-avval-amavval. Én mindig csak mint játékot tudom nézni. Az ingerültségem az erről való beszédre vonatkozik, amit oly gyakran lehet hallani. Lényegében az értelmiségi észjáratásokra. Olyankor kijön belőlem ez a külvárosi izé, hogy nem kell annyit dumálni róla, annyi nincs benne. Persze tudni kell, hogy az egy nagyon kényes egyensúly, ahogyan beszélni lehet róla. És erről aztán az anya a könyvemben nagyon éles tirádákat nyomat.

Az édesanyja (az igazi) hogy volt a focival? Ha ilyen kérdésre egyáltalán hajlandó válaszolni?

Ha következetes volnék, akkor nagyon lebegtetném ezeket a válaszokat.

Ne tegye!

Halvány dunsztja nem volt, csak azt látta, hogy a fiacskája – nem én, hanem a Marci nevű testvérem –, hát, hogy az micsoda nagy sztár lett. Ő csak ennyit látott belőle.

Szerencsére még bőven megérte, hogy világhírű futballista volt az egyik fia, a másik meg jó nevű író!

Igen. Ő nyolcvanban halt meg, akkor a Termelési-regény már megjelent, a Marci meg Athénban futballozott.

Semmi művészet. A címből akár arra is következtethetne az ember, hogy félni kéne attól, ha valami művészet. Ezt a könyvbéli anya mondja egy helyütt. Maga tudtommal épp az ellenkezőjét vallja. Vagy?

Hát én aztán a legkevésbé se félek a művészettől. Igen, az anya mondja egy vitában, hogy ezek a futballról szóló könyvek tele vannak művészettel, és hogy ebbe ne menjél te bele, fiam, semmi művészet, az a biztos. A címeket azért adjuk, mert jók. A Ki szavatol a lady biztonságáért? – abban sincs több. Jó cím. Nem érdemes megfejteni.

Tényleg jó cím. Mint ahogy a napokban bemutatott darabjának is tetszik a címe. Rubens és a nemeuklideszi asszonyok. Ez, ha jól számolom, már a harmadik színre vitt darabja. Én sajnos az elsőt, a Daisyt, amit valamikor még a rendszerváltás előtt mutattak be, nem láttam. A Búcsúszimfónia nagy siker volt a Vígszínház Házi Színpadán. Ugyanakkor az irodalomkritikusok nagyobbrészt inkább epikus vagy lírai alkatú íróként emlegetik, mintsem drámaíróként. Ez rosszulesik? Vagy netán épp most erősödik a drámaírói periódus az életében?

Az ugye ténykérdés, hogy ezek eddig kirándulások voltak, mert mindig az történt, hogy valahogy kicsi rés támadt a regények körüli munkámban, és ebbe a résbe lényegében Radnóti Zsuzsa, a csodás dramaturg mindig betette a lábát.

Ő az, aki szemfülesen figyeli, mikor és hol lehetne egy kis Esterházyt bemutatni? Vagyis neki köszönhető a „drámázás”?

Hát őneki valamiért az a gondolata támadt a Daisy után, hogy érdemes volna. És volt a Vígszínháznak egy drámaírói pályázata, arra született a Búcsúszimfónia és ez a Rubens is. Ezekhez mindig az kellett, ahogy már említettem, hogy legyen egy rés a munkámban…

Úgy értsem, hogy a próza a folyamatosság, és a rés a dráma?

Igen.

Az a játék, a foci?

Igen, tehát ezek a hasonlatok, amikről mondtam, hogy falnak megyek tőlük, mégis ülnek. De ahhoz képest, hogy kirándulás, tehát most is meg a Búcsúszimfóniánál is, na, ahogy szokták mondani, nagy hatással volt rám a dolog. Maga a munka és annak a másfélesége. Hogy másfajta a munka drámaíráskor, meg más regényíráskor, és ez a másság, ez nekem nagyon tetszett vagy tetszik, mert kicsit könnyebb nyilván. Aki rendes drámaíró, az lehet, hogy ezen megütközik, és ahogy Móricka elképzeli…

Könnyebb drámát írni?

Nem, azt nem mondom. De hát… bizonyos dolgokat nem úgy kell csinálni, mint a regénynél, és a regénynél az mindig nagyon nehéz. Az az alapvető könnyebbség tulajdonképpen – ez egy lelki könnyebbség –, hogy nincs az ember egyedül, tehát hogy jönnek hozzá emberek, fantasztikus színésznők meg színészek meg rendezők meg díszlettervezők meg mindenféle emberek az ő tehetségükkel meg tehetségtelenségükkel, és az találkozik az én tehetségemmel és tehetségtelenségemmel, és erre jó gondolni akkor, amikor az ember évtizedeket tölt el saját magában. Egy kicsit ilyen fisztulázva mondom, hogy e-he-gye-he-dül. Jó, senki nem kérte meg az embert arra, hogy egyedül legyen – nem jammerolok –, én most a munka természetéről próbálok beszélni. És a munkának ezt a másfajta természetét, azt én gyanúsan élvezem. Azt szoktam erre mondani, ha volna egy kis eszem, meg nem lírai meg epikus tehetség volnék, hanem drámaíró, kihúzva, zárójel bezárva, akkor drámákat írnék. Merthogy éppen ennek kapcsán volna valami, amit szerintem egy drámai beszédmóddal lehet csak végiggondolni, nem pedig a regényekkel. Mert nekem nagyon furcsa a viszonyom a színházhoz, ha őszinte volnék, akkor azt mondanám, hogy engem csak a regény érdekel, de közben ez nem egészen igaz, van egy kis következetlenség az egészben.

Fárasztóbbnak tekinti a regényírást, és mégis azt a fáradságot vállalja gyakrabban.

A regényírás, az per definitionem nemhogy fárasztó, hanem rendesen bánya. De nem azért választom, mert szeretem a nehezet, ha az könnyebb volna, az még jobb volna, és azt sem mondom, hogy a drámaírás az könnyű, mert nagyon nagyok a tétek. Tehát nagyon nagyokat lehet bukni. Nem úgy értem, hogy leszólják, hanem mindenféle új felelősségek is keletkeznek…

Például hogy a színész mit tud vele kezdeni vagy a rendező, nem beszélve a nézőről?

Hogy kiderül, hogy azért nem tud vele mit kezdeni, mert nincs rendesen megírva. Tehát én nem úgy látom, hogy az Hawaii, hurrá, nyaralunk. Hanem hogy másfajta dolog.

Azt mondják, hogy a Pesti Színház-beli Rubens előadás előtt már az olvasópróbától kezdve szinte minden próbán jelen volt, vagy legalábbis nagyon sok alkalommal. Végigkísérte, hogyan fejlődik és hogyan válik igazán színpadi művé az írásmű.

Majdnem igaz, de inkább nem igaz. Mert mindig csak amikor elért egy szintet, akkor mutatták meg vagy néztem meg.

Mesélte korábban, hogy nagyon élvezte, amikor láthatta.

Mert lenyűgöző az, ami közben történik. Egyáltalán lenyűgöző az a másféle intelligencia, amivel a színészek közelítenek egy szöveghez. Egyrészt van első körben egy bölcsész intelligencia, amikor értelmezni kell a szöveget. De már az értelmezésben is vannak furcsaságok. Nem csak az agyával értelmezi, hanem az egész testével, az a legérdekesebb a dologban. Vagy amit mindig szoktam mondani, a megváltozott státusza a szónak. Más dolgot jelent, ahogy le van írva a papírra, és megint más dolgot, hogyha valaki azt kimondja.

Érdekes lehet, amikor emberi hangon meghallja a saját szavait.

Az egész más. Élményszerű.

A könyv, ami Rubens és a nemeuklideszi asszonyok címmel jelent meg, három kis dramolettet tartalmaz. Mi az a dramolett?

Bartolomeo Bernardo definíciója. Ő írt ilyen kicsi darabokat.

Az a lényeg, hogy kicsi, de mégis drámaírói módszerrel előállított mű?

Szerintem ennél többet nem jelent.

Azt számoltam focinyelven, hogy kettő-kettő. Vagyis hogy két apa-fiú és két anya-fiú témájú könyv született. Anno A szív segédigéi és most a Semmi művészet, és volt a Harmonia caelestis, és most van a Rubens. Jól számolok?

Jó, legyen így.

Vagyis hogy a fiú és az anya meg a fiú és az apa kapcsolata végeredményben meghatározza szinte minden írását.

Azt én már mondtam magának, lehet, hogy ebben nincsen igazam, de kevés jelentőséget tulajdonítok a témának. Hogy valami miről szól. Anya, apa, angyal, banán, foci, isten, szerelem. Mindegy. Mindig arra gondolok, hogy miről szól a Madame Bovary. Hogy az tényleg olyan fontos, hogy mit csinálnak a patikusok feleségei? Hogy az hozzátartozik-e az emberi létezésünkhöz? Annyira, hogy egyszer bementem egy patikába, és kaptam három kiló aszpirint, és közben hozzáért a kezem a patikusnéhoz, és ezért aztán folyamatosan meg akartam érinteni a Madame Bovaryt? Én ezért aztán arra gondolok, hogy tökmindegy, miről szól. Mondták már, hogy ebben nincsen egészen igazam.

Meg fájna is, ha igaza lenne.

Jó, nem lehet tudni, hogy mikor védekezem, és mikor mondok igazat, tehát úgy értem, hogy ha hitem szerint igazat is mondok, akkor is lehet, hogy az nem igaz. Az tudniillik, hogy mindezeket egy kicsit hűvösebben nézem vagy messzebbről. Amikor a kettő-kettőnek az egyikét, tehát anyaregényt írok, akkor nem az anyámhoz való viszonyt akarom földolgozni, hanem azt a tudásomat applikálom bele abba, amit épp csinálok. Ezeket anyagoknak tekintem, és akkor azt is szoktam mondani, és az mintha igaz volna, hogy abból a viszonyból, ami engemet az édesapámhoz fűzött, abból háromflekkes novella írható.

Bármiből írható három flekken meg háromszáz oldalon is, nem?

De hogyha úgy tekintenénk, hogy milyen problematikus, vagy milyen viharos, vagy milyen jó, vagy milyen nagy, vagy milyen szenvedélyes viszony fűz valakihez, és akkor arról muszáj írni, ha ez az összefüggés volna, erre mondom, hogy akkor nem ezer oldal volna, mint a Harmonia caelestis, hanem volna három.

A pesti színházi bemutató különleges, új helyzet lehetett. Merthogy egyszer csak valami megelevenedett a színpadon, amit maga korábban csak elképzelt. Nem tudhatta, hogy ez ilyen lesz, még akkor sem, ha a próbákon követte, amit csináltak. Ez ugyanaz volt, amit maga megírt, vagy valami egészen más köszönt vissza onnan?

Az az áldásos helyzet, hogy nem egészen tudom, mi az, amit megírtam…

Hogyhogy?

Pontosabban amit megírtam, arról én mint szövegről tudom, hogy micsoda. De ugye nem lehet színpadi szöveget úgy írni, hogy azért az ember ne gondolkozzon konkrétan az előadáson, és az ember el is követi azt a hibát, hogy meg is próbálja rendezni.

Na ez az, amitől falnak mennek a rendezők…

Ahogy mondja. De mégis rögtön elkezdi rendezni, és azt mondja és azt írná oda, hogy „halkan, közben fölnevet, kisujjával mutogat”.

Nagy drámaíróktól is ismerünk ilyen zárójeles mondatokat.

Igen, azt hiszem, talán a Molnár volt olyan, hogy mindent rögzített, de egy másik kolléga (már nem nekem, hanem a Molnárnak a kollégája), mondjuk, a Shakespeare nevű, az meg nem írt semmit arról, hogy mit csináljanak a színpadon. Az fantasztikus, hogy semmit.

Ezért aztán könnyű vele, mert azt csinálnak, amit akarnak.

Egyrészt azt csinálnak, amit akarnak, a mai posztmodern időkben ne is mondja, nagyságos asszonyom, szörnyű… De hát ahhoz képest, ami van, az mindig meglepetés – hol föl, hol le. Van egy ilyen alapélményem az értelmezés és a félreértelmezés viszonyáról.

Anekdota?

Anekdota, igen. A Katona József Színház csinált az én tulajdonképpen esszéisztikus szövegeimből egy estét. Olyan szövegek voltak, ahol fontos a gondolatmenet, az értelmezés, és így tovább. És Szacsvay László, ez a nagyon nagy magyar színész mondta egy szövegemet. Én tudom, hogy miről szól. De ő belelépett egy értelmezési sorba, amiről én tudtam, hogy fals, hogy ott stimmelt ugyan, amit mondott, hisz egyik mondatról a másikra azt jelentette, hogy…

Ezt picit konkrétabban nem akarja elmagyarázni, hogy jobban értsük?

De. Tehát mondta a szöveget, és ment vele egyre följebb és följebb, és elért egy ponthoz, amikor tudtam, hogy a következő pont az három méterrel lejjebb van. Na most én magam is, olykor előadóművész, ha ilyen helyzetbe kerülök, akkor bocsánatot kérek, hazamegyek, újrakezdem, köhögési rohamot kapok, és Mimiként elhullok a színpadon, tehát a dolog megoldhatatlan. Szacsvay odaért, lenézett ebbe a mélységbe, majd mint egy hihetetlen bucskával leért oda. Na most az egész estében ez volt a leggyönyörűbb, ez a bravúr, ami a félreértésekből adódott. A színháznak van egy olyan adottsága, hogy az egy másik tér. Hogy az nagyon helyes, ahogy én azt kieszelem, és fontos a logika, de attól, hogy ott valaki beleköhög, attól lesz jó. Na most a köhögést a jó színész persze megjegyzi, és attól kezdve mindig beleköhög ott, aztán mégse lesz az mindig jó. Szóval hihetetlen gyönyörű dolgok történtek a színpadon. Ez a folyamat, amiről beszéltünk, a próbáknak a folyamata, ahogy eljutunk egy szintig.

Egy kicsit belekötnék abba, amiről az imént beszéltünk, hogy szöveget ír, és nem tartalmi kérdéseket taglal. Ez nagyon jól hangzik, és tudom, hogy évek óta vita is zajlik erről. De azért egy ilyen színdarabnál ott van a téma, ott van a tartalom, és ott van a végkifejlet. Mert ha az nem lenne, akkor maga hiába írt remek szöveget, a darab nem sikerülhet.

Várjon, persze, de mit értünk tartalmon? Ez a regénynél is van. Szoktam mondani, hogy az írónak ne legyen mondanivalója, de a könyv mondjon valamit. Ugyanígy van a tartalommal. Persze hogy kell lennie tartalomnak, de nem biztos, hogy a cselekmény az. Ha akarom, ezt lehet radikalitásnak nevezni, az megint tényszerűen nem igaz, hogy én szövegeket írnék, pontosan tudjuk, mi az a szövegirodalom, ezt rám szokták mondani, hogy én csak szöveget írok…

Posztmodern szöveget.

Hát a posztmodernről már ne is beszéljünk, az aztán a vége mindennek. Meg hogy alany, állítmány, már lassan tényleg törölni kéne azokat, akik felhozzák ezt az idiotizmust. Jól tudjuk, hogy milyenek az igazi avantgárd szövegek. Egyébként nem is tudnék embert mondani most Magyarországon, aki igazán kemény szövegirodalmat írna. Más kérdés, hogy az én fölfogásom az ilyen, hogy szavakról beszélek, szavakból összeálltnak tekintem, na de mit tekintek szavakból összeálltnak? Történeteket, anekdotákat, érzelmeket.

Én is ezt mondtam az előbb, de maga leszólt ezért.

Ez történt volna?

Ez bizony. Úgyhogy most cserébe meg merem kérdezni, hogy miért Rubens? Tudom, hogy egy felkérés, de miért éppen Rubensre kérték, és miért a németek?

Van ez a Ruhrtriennale, egy ilyen fesztiválszerűség a Ruhr-vidéken. Három évig egy intendáns irányítja. Akkor Jürgen Flimm volt az intendáns (ismert név a német színházi szcénában), és a témája a barokk volt. És a barokk miatt jutott el a Harmonia caelestishez, illetve a Rubenshez. Így kerültünk össze, és ő kért meg, hogy írnék-e…

Rubensről magáról, vagy akármiről, ami Rubenshez kötődik?

Nem, meg volt adva Rubens, meg hogy sok zenét akarnak, és meg volt adva az első mondat: „Rubens megtisztult.”

Magánál meghalt.

Azt hiszem, kicsit kevesebbet vártak, mint amit én csináltam. Valamilyen „alkalmazottabb” dolgot. Én először nem mondtam semmire se igent, se nemet, mert egyfelől ez egy nagyon megtisztelő és nagyon magas felkérés, hogy ilyen idiótán fejezzem ki magam, de Petőfi nem alkuszik. Én ettől még nem lágyultam meg, mert azt kellett először kitalálnom, hogy mi közöm nekem ehhez a dologhoz. Hogy a német színpadokon több a szigorúbb szöveg, a kísérletezés, szövegáriák vannak, és aztán abból lapistolnak valamit a rendezők.

Tehát nem egy klasszikus értelemben vett színpadi művet vártak volna, hanem bármilyen szöveget, ami színpadra alkalmazható?

Lényegében igen. Ugye ennek, amit az előbb mondtam, van sok ellenzője is. A rendezői színház eluralkodása engem nem foglalkoztat, illetve azt gondolom, hogy akkor nem foglalkoztatja az embert, ha bízik a rendezőben, mert ha bízik a rendezőben, akkor elfogadja, hogy a rendező bármit hozzátehet.

És maga bízik a rendezőben?

A döntés előtt még erről nem volt szó, hanem azt kellett kitalálnom, hogy miért akarok belebonyolódni egy egyébként nem nagy munkába. Egy számomra áttekinthetetlen nagyságrendű, két-három hónapi munkába. Elkezdtem nézni a Rubenset, akihez nem fűzött szenvedélyes viszony.

Gyanítottam. Ahogy magát ismerem, nem éppen Rubenset választotta volna.

Ezzel mindenki így van kicsit, hogy Rubensbe úgy belebotlik, és aztán hát tréfásan úgy lehet mondani, hogy és aztán kiköt Rembrandtnál, mert nála látjuk, hogy miért lehetne mai.

Az arcképei például.

Az arcképein, a rémületén látjuk a saját rémületünket, és akkor azért az fontos lesz. De elkezdtem nézni Rubensről életrajzi szövegeket, meg utazgattam ide-oda, és nézegettem képeket, meg megismertem, amit nem tudtam, a vázlatait. Az olajfestmények vázlatait, amik nem kicsik, ilyen egy méterszer hetvenes képek. Azok elképesztők, tényleg olyanok, mint a múlt század végén született modernista képek. És hirtelen ráláttam egy barokk-reneszánsz figurára, aki előtt nincsenek korlátok, akinek nagyon sikerül minden. Erről meg eszembe jut a saját századom, a korlátozás százada, és akkor hirtelen elkezdtek működni ezek az oppozíciók, az élet mint az öröm forrása és mint a fájdalom forrása. Ez lett az apa-fiú reláció, egyáltalán a korlátlanság és a korlátozottság mint az emberi méltóság terepei. Gödel mint matematikus és Rubens…

A darab úgy kezdődik, hogy Rubens meghal.

Vannak ezek a halottak, amint beszélnek. Ez, mint műfaj, a franciáknál is van, két halottat összehozni téren-időn át, és őket beszéltetni. Ez nem az én leleményem. A dialógusok mulatságosnak tűntek a magyar próbákon, kicsit mindenkit meglepett, hogy aztán mégis milyen jól működnek ezek a színpadon.

Merthogy a német előadás is nagyon jól sikerült, ahogy hallom. Olvastam is néhány kritikát, amelyek túlnyomórészt pozitívan nyilatkoztak. A magyar előadásról nem mondom, hogy minden kritika egyértelműen jó volt, de azért bejött ez a darab. Vagy?

Igazából nem tudom, hogyan is működik a színház. Most láttam egy úgynevezett normális előadást, ahol normális nézők voltak, és nem barátok és ellenségek, mint amit lát az ember egy premieren, és azt nagyon jó volt látnom.

Most egészen más tájakra kalandoznék. Néhány héttel ezelőtt mindketten részt vettünk egy beszélgetésen, ahol egy írótársa azt kérdezte igen deprimált hangulatban, hogy mit gondolnak a jelen lévő írók, nem jött-e el annak az ideje, hogy az értelmiségnek megint valamilyen nagyon konkrét akcióba kellene kezdenie. Nem volt egyértelmű válasz egyikük részéről sem, de úgy láttam, hogy maga például erősen elgondolkodott ezen, hogy valamiféle cezúra megtörtént-e, ami után már másként kell viselkedni ma Magyarországon. Felgyújtanak egy üzletet a Lipótvárosban, közben vonulgat a gárda, és ezen túl is egyre-másra újabb atrocitások történnek… Tehát hogy most új helyzet állt-e elő.

Szerintem mindig van olyan helyzet, vagy sosincs olyan helyzet. Én ezt az említett szerepet nem tartom nagyon fontosnak.

Az értelmiségi szerepet?

Nem tudom, mennyiben értelmiségi az ember. Tehát az írónak ezt a szerepét én kétségek közt nézem.

De régen nem így nézte. Vagy hogy van ez?

Többféle dolog kilencven előtt egészen más volt. A megszólalásnak a lehetősége korlátozott volt. Amúgy meg azt mondom, hogy a tiltakozás legalább annyira írói, mint olvasói feladat. Mint ahogy ez ki is derült. Odamentek emberek ehhez a CD- vagy videóbolthoz, és megakadályoztak valamit. Ez nem úszható meg választott képviselőink révén, hogy majd azok beszélnek. Aki úgy gondolja, hogy beszélnie kell, annak beszélnie kell, aki nem, annak meg nem. Nem gondolom, hogy eljött az idő, hogy beszélni kell, hogy „Talpra magyar, hí a haza!”. Ennél normálisabb a helyzet.

2008-at írunk. Ezek szerint kicsit el van túlozva a hisztériás hangulat? Ennél több az, ami megengedhető egy normális társadalomban?

Például az úgynevezett nyugati demokráciák másképpen viselkednek. Hogy én írok az Élet és Irodalomba egy cikket arról, hogy mit művel a szélsőjobb, az a zágson tipikus esete.

Azt már hallottam magától, hogy akkor lenne igazán értelme egy ilyen írásnak, ha jobboldali lapokban jelenne meg. Csakhogy ott nem fog.

Egyrészt nem fog, de nincs is meg bennem az a szenvedély, hogy elkezdjem hívogatni ezeket a lapokat, és próbálkozzam, mert ez így nem érdekel. Nincs nagy kedvem kipróbálni, hogy megszívatnak vagy nem szívatnak. Láttam ezerszer, hogy másokat hogyan vegzáltak, akik megpróbáltak publikálni. Meg én nem is szeretem ezt a „beszéljünk egymással”-t. Bizonyos emberekkel én nem akarok beszélgetni. Őszintén szólva nem figyelem magam nagyon önkritikusan, hogy mikor mit csinálok ez ügyben. Például most nem érzem, hogy lóra kéne pattanni. Miközben ezer dühítő dolog van, sőt egyre több. Látni, hogy valami elszabadult, az világos. Olyan dolgok történnek, amiknek 90-ben, 91-ben, 92-ben még a közelében sem voltunk. Erről nem hisztérikusan beszélni nagyon jó volna. Ami a legrémesebb, az az egésznek a nívója, pontosabban bizonyos beszédmódoknak az ismeretlensége. Az EchoTv-ben a „kiváló gondolkodó” Budaházi György olyan ártatlanul – úgy értem az ártatlanult, hogy meg sem reccent a hangja – mondta ki, hogy mit érdekli őt a négyszázezer meghalt vagy megölt zsidó. Őket a magyarok érdeklik. És hogy akkor ezek nem volnának magyarok? És teljesen magától értődően kérdezte: hát hogy volnának magyarok? Most mondom, hogy zsidók! Na most ő azt nem tudja, hogy Európában nem szokás így beszélni.

Akkor nem kéne szólni neki egy kicsit nagyobb hangon?

A nagyobb hangnak nincsen jelentősége, ezek olyan nívótlan szinten mennek, hogy ehhez én nem tudok hozzászólni. Nem azért, mert olyan finom, magas kultúrájú ember volnék. De hát ugye a Bayer Zsoltról írt cikkre érkezett válasznak a rémségese nem az volt, amelyik hörgött vagy odaállt melléje, hanem amelyik azt javasolta nekem, hogy most már ideje van a párbeszédnek, hogy mi, zsidó és nem zsidó magyarok párbeszédet kezdjünk. Miről beszélünk? Kinek kéne mivel beszélni? Hogy mi az anyám? … Öncenzúra.

Nem mondom, hogy nagyon optimistán zártuk ezt a beszélgetést.

Dehogynem. Az anyám szóval végződött, azzal is kezdtük.

2008. április 16.

„Szenvedéllyel és pőrére vetkőzve”
Dés László

Dés László dzsesszzenész, zeneszerző, előadóművész olyasvalamit csinált, amit saját bevallása szerint korábban soha. Kiült a színpadra egy szál zongora mellé, és megpróbálta megidézni azokat a pillanatokat, amikor otthon dalokat szerez. Ezt a különös állapotot megosztotta a közönséggel. Megható este volt.

Miért csak most? Hiszen az, hogy tud énekelni, tud dalt szerezni, tud zongorázni, nem most derült ki! Hogyhogy eddig nem jutott eszébe ez a remek ötlet?

Most jutottam el idáig. Kellettek a fokozatok. Először az első fokozat, hogy egyáltalán mint énekes, mint előadóművész megszólaljak. Ez 94-ben volt, amikor fölénekeltem lemezre a Vigyázz rám című dalt. Ez volt az első olyan alkalom, amikor a nyilvánosság előtt énekeltem.

A Patika című filmsorozatban énekelte ezt a dalt. A rendező, Koltai Róbert kérte, hogy személyesen üljön ott a zongoránál, és énekelje el?

A Patikában nagyon sok dal volt. Koltai Robinak volt egy zenekara, ami sokat szerepelt abban a sorozatban. Énekelt benne Somló Tamás és Kaszás Attila is. Lemezen is kiadtuk a filmben szereplő tíz dalt. A Vigyázz rám a filmben Robi dala volt, de a lemezfelvétel idején ő még nem állt készen arra, hogy elénekelje. Persze neki nagyon rosszulesett, amikor nem engedtem, hogy a lemezre ő énekelje fel, de ezt azóta már sokszor megbeszéltük. Én úgy gondoltam, jobb, ha Somló énekli. De mivel a Tamásnak amúgy is sok dala volt a lemezen, például az Olyan szépek voltunk, amit ő vitt sikerre, Robi azt kérte, hogy inkább én énekeljem. Hát így kezdődött.

Gyerekkorában nem énekelt?

Hát dehogynem, volt gimnáziumi zenekarom, és velük is énekeltem. De amikor végül is professzionális szinten kezdtem dzsesszt játszani és szaxofonozni, ez lett az elsődleges hivatásom. Így hozzászoktam, hogy ha kiállok a színpadra, ott van a kezemben a hangszer, és azon játszom, azon adom ki magam, azzal nyilvánulok meg. Ugyanolyan szenvedéllyel és pőrére vetkőzve egyébként, mint amikor egy előadó dalt énekel. A második lépcsőfok az lett, amikor már színpadon is el mertem énekelni a saját dalaimat. Tulajdonképpen akkor jöttem bele igazán, amikor elindult a Férfi és nő produkció…

Básti Julival, Udvaros Dorottyával, Kulka Jánossal és Cserhalmi Györggyel. Nagyon nagy sikere volt hosszú éveken át!

Hát jó sokan látták! Az egy fantasztikus négyes volt. Négy nagy színész, nagy előadóművész. Kifejezetten nekik írtuk a dalokat Bereményi Gézával. Jártuk az országot, tényleg nagy sikerrel.

A legnagyobb tapsot akkor kapta, amikor saját maga ült a zongorához, és énekelt is.

Igen, akkor a színpadon is elkezdtem énekelni a saját dalaimat zenekari kísérettel: Legyen úgy, Vigyázz rám, Akarsz-e… Akkor valóban nagyon belejöttem. A következő lépés pedig az volt, amikor már saját dalkoncerteket is csináltam. Csak én énekeltem, csak én adtam elő, zenekarral.

Az igaz, hogy ennek a mostani estnek az ötlete onnan ered, hogy amikor a szigligeti várba meghirdetett koncerten Básti Julival kellett volna fellépniük, akkora vihar jött, hogy mindenki elmenekült?

Igen, rengetegen jöttek föl a várhegyre, ami jó magasan van, nem is könnyű fölmászni. Én akkor szerencsére pont ott nyaraltam az Alkotóházban. Tehát csak föl kellett sétálnom. Meg is történt a hangbeállás, amikor egyszer csak, úgy tíz perccel a koncert előtt, irtóztató felhők kezdtek gyülekezni. Muszáj volt lefújni. És valóban, pont fél nyolckor, amikor kezdtünk volna, hatalmas vihar és égszakadás zúdult le. Én a nyolcvanas évek óta sokszor a Szigligeti Alkotóházban dolgozom, nyáron meg ott is nyaralok. Így onnan is rengetegen jöttek a koncertre.

Tegyük hozzá, hogy köztük sok barátja is.

Így van. Este nyolckor sikerült lekeverednem a zuhéban, miután a polgármester volt olyan kedves, hogy levitt kocsival, másképp nem is tudtam volna lejutni, annyira szakadt. És ahogy beléptem ázottan az Alkotóházba, mindenki csalódottan nézett rám, hogy hát akkor most ennyi volt? Na jó, mondtam, gyerekek, negyedóra múlva találkozunk a társalgóban. Ott van egy zongora. És akkor tulajdonképpen előadtam egyedül azt a koncertet, amit fönt zenekarral adtam volna elő. Básti Juli és a zenekar nélkül.

Azoktól, akik ott voltak, úgy hallottam, hogy felejthetetlen este volt.

Nagyon bensőséges, intim hangulat alakult ki. Tele volt a társalgó, a földön is ültek, mindenhol. Láttam, éreztem dalról dalra a hatást. És amikor vége lett, rácsodálkoztam magamra, hogy „én erre képes vagyok”. Tehát ennek a spontánul létrejött alkalomnak a kapcsán született az ötlet, hogy tán meg kéne próbálnom közönség előtt is.

Valamilyen elv szerint próbálta összeválogatni az elhangzó dalokat? Rám úgy hatottak, mintha a szövegükben valakinek vagy valaminek az elvesztését fájlalná. Tudom, hogy ezek a dalok nem Dés-szövegekre születtek, de felteszem, sugallta a tartalmukat. A múlt iránti nosztalgia, melankólia, szomorúság, ami a közérzetünket mostanában gyakran meghatározza. Szentimentális lesz tőle az ember. Ez szándékos volt, vagy csak véletlen, hogy épp ezek a dalok kerültek be a válogatásba?

A válaszom összetett lesz. Nem véletlen. Gyakorlati okai is vannak, hogy miért ezeket a dalokat válogattam, de persze vannak lelki okai is. Értelemszerűen olyan számokat választottam, amelyek egy szál zongorán is jól hatnak. Működnek. Ez nagyon fontos. Írtam jó pár olyan dalt, ami valami miatt igazából csak akkor él meg, ha olyan hangszereléssel játsszuk, ahogyan az ki lett találva. Itt van például a Csepp a tengerben. Nagyon nagy slágerünk volt a Jazz+Az-zal. Az például, ha egy szál zongorán előadom, szerintem teljesen érdektelen. Az egész dal effektusokra épül. Ha azokat leveszem róla, ha lemeztelenítem, akkor egyáltalán nem olyan érdekes ez a szám – a hatáshoz szükség van ezekre a dolgokra.

Tehát ez a dal nem jött volna szóba az estre.

Ez semmiképp. Vagy ha valami nagyon meg van hangszerelve, például musicalek esetében. Fel nem merülhet, hogy egy szál zongora és az énekhang elég lehet. Viszont vannak olyan dalok, amik meggyőződésem szerint egy szál zongorával és egy előadóval mélyebbre ütnek, jobban megszólalnak, mint zenekarral. Ezeket igyekeztem elsősorban összeválogatni. Másrészről nagyon fontos szempont, hogy én nem vagyok énekes, én előadó vagyok. Azt szoktam mondani, hogy ezeket úgy kell elképzelni, mint amikor egy író felolvassa a saját írását. Én eléneklem-előadom a saját dalaimat, de ennek korlátai vannak. Például nem tudok három-négy oktávot beénekelni. Nincsen olyan hangtechnikám, ami ehhez kéne. De bízom benne, hogy mégis hiteles lesz, amit csinálok, mert ugyanakkor, hát mi tagadás, muzikális fiú vagyok!

Enyhén szólva.

Tehát azért zeneileg én ezt meg tudom úgy oldani, és talán tartalmilag is – mert ez legalább olyan fontos ebben az esetben –, hogy jól hallgatható legyen.

Ezek valójában történetek. Minitörténetek. És nem akárkikkel dolgozik együtt évtizedek óta: Bereményi Géza, Nemes István, Geszti Péter, Parti Nagy Lajos, Grecsó Krisztián – kiváló dalszövegekkel gyönyörű történeteket mesélnek.

Ők nagyon jó dalszövegírók. Ez számomra is főnyeremény.

Felteszem, az, hogy valaki Désnek ír szöveget, más, mint ha bárki másnak írna. Nyilván minden egyes szerző számára másféleképpen kell dalt írni. De ez, amiről az előbb beszéltünk, ez a kicsit történetmesélős, narratív dalszöveg jellemzően a Dés László-i karakterhez igazodik. Jól érzem?

Ez egy ravasz dolog. Mert egyrészről feltételezzük – miért ne tételeznénk fel? –, hogy nekem van egy zenei világom, sőt több zenei világom is van, hiszen nyilván nem ugyanazt írom A vágy villamosa balettdrámához vagy egy filmhez, egy musicalhez, mint amikor dalt írok. De van egy dalszerzői világom is persze, és ebbe a zenei világba helyezkednek bele a dalszövegírók. Másfelől az itt énekelt dalok jó részét nem nekem írták a dalszövegírók. Az egyiket Cserhalmi Györgynek, a másikat Básti Julinak, a harmadikat Kulkának, a negyediket Somlónak, az ötödiket Udvaros Dorottyának… és sorolhatnám.

De mégiscsak a Dés László által komponált zenéhez.

Hát persze, az én zenei világomba illesztették. De bizonyos dalokat kifejezetten személyre szabottan írtunk. Viszont amikor összeválogatok egy ilyen műsort és a dalait, akkor nyilvánvalóan csinálok valami szerkezetet, formát, sorrendet, amiben ezeket a dalokat magamévá teszem. Nemcsak úgy, hogy az én zeném, hanem mélyen át is élem, hogy ezek az én történeteim, hogy ezek rólam szólnak. Illetve azokról is, akik ott ülnek, mert minden jó dal mindenkihez szól. Annak pedig külön örülök, ha úgy érezte, hogy egységes dolog volt.

Számomra egy szép dráma volt.

A helyzetet még bonyolítja, hogy ott ülök egy szál zongorával egy ilyen intim helyzetben, mintha egy szobában lennék egyedül. A közönségről le van véve a fény, és miközben énekelek, úgy érezhetem, hogy magam vagyok. Közben tudom, hogy ott ül a közönség, és ezért izgulok is. A sötét azért van, hogy erősítse az intimitás érzését, miközben úgy érzem, mintha meglesnének egy picit. És hogy válaszoljak az eredeti kérdésre: egy ilyenfajta előadói esten a balladák jobban működnek.

Ezen a nagyon jó visszajelzésen felbuzdulva szándékában áll újabb hasonlóan intim dalokat írni?

Így van. Ez nekem nem nehéz. Amit talán nem gondolnának azok, akik engem személyesen is ismernek, hogy nekem ezek a balladák, a romantikus, akár olykor szentimentális dalok állnak nagyon jól.

Tudom, hogy nagyon szépen tud elérzékenyülni. A mély emberi érzések nagyon elő tudnak törni önből.

Képes vagyok rá, igen.

Esterházy Pétert muszáj említenem, most és itt, és egyébként is. Meghatározó és életre szóló volt a barátságuk. Volt Esterházynak egy kedvenc dala, amit ha bármikor elénekel, érezhető, hogy olyankor mindig rá gondol, és megrendül.

Ez így van. Erre nem lehet nem gondolni. Ő számomra mindig igazodási pont volt. Ami azt jelentette, hogy ha nem voltunk együtt – bár viszonylag sokat léptünk fel közösen –, akkor is éreztük, hogy most mit mondana a másik…

Ma is létezik az az est, amelyen az ő hiánya mindig jelen van.

Így van. Esterházyn kívül Parti Nagy Lajos, Spiró György és Závada Pál léptek fel velem együtt. Mára az írói négyesből hármas lett. De minden egyes alkalommal, amikor valahol estünk van, akkor Pétertől is felolvasunk valamit. Tehát megtartottuk azt a negyedik részt, amikor az Esterházy olvasott fel. És ez azóta is tart.

Mondjuk el, melyik volt Esterházy kedvenc dala!

A Legyen úgy.

Miért?

Mert mérhetetlenül megfogta az, hogy „Lesz talán igazán még egy fényes, könnyű élet”. Ez egy csodálatos Nemes István-szöveg, és Esterházy rengeteget idézte. Mindig egy kicsit olyan ironikusan. Hogy „ugyan, kérem, hol lesz még fényes, könnyű élet, hol vagyunk mi attól”?

Nem nagyon hitte el, de mégis bízott benne.

Közben pedig nagyon szerette hallgatni. Ez a dal egyébként filmzeneként született. A Világszám című film számára írta Nemes István. A film története szerint ez egy 56-os, kvázi betiltott dal volt, tilos lett volna elénekelni.

Hát igen, ez egy megrendítő dal. Én is nagyon-nagyon szeretem. Folytassuk azzal, hogy hogy érzi magát, hogy milyen a közéleti közérzete. Mert soha és sehol nem szokta véka alá rejteni, hogy mit gondol arról, ami körülöttünk történik. Ha nem haragszik, elmondok egy közelmúltban megtörtént esetet. Nem olyan régen együtt vacsoráztunk, és a vendéglőben, ahol ültünk, valahogy szóba jött az, ami mostanában nálunk az irodalommal történik. Konkrétan a Petőfi Irodalmi Múzeum. Ahogy erről beszélgettünk, egyre ingerültebb lett. Egyre agresszívebb hangon haragudott, úgy, hogy azt mindenki hallja. A szomszéd asztalnál ült egy fiatal pár, akikre aztán egyszer csak kinézett, és azt mondta: „Elnézést, nem értenek egyet velem? De hiszen ez borzalmas, ami itt történik!” A fiatal pár bevallotta, hogy ők Fidesz-szavazók. De maga nem adta fel, hanem ilyen felfokozott állapotban folytatta, s lassan, látványosan sikerült őket valamelyest meggyőznie. Legalábbis ez volt az érzésem. Gyakran előfordul ilyesmi?

Nem vagyok biztos benne, hogy meggyőztem őket. Egyébként az volt a feltűnő, hogy amikor véletlenül oldalra pillantottam, láttam, hogy nagyon merően néznek minket. Már-már szemérmetlenül figyelték a beszélgetésünket. Nem is tudom, illik-e ilyet csinálni. Persze ők mondhatják, hogy mi kicsit hangosak voltunk. Mindenesetre nagyon helyes emberek voltak, nagyon higgadtak – velem ellentétben, aki már akkor fel voltam spannolva. Mondtunk egymásnak mindenfélét, és valóban kialakult egy dialógus. Végül is szerintem ezek a jó pillanatok, ez lenne a normális. Ez hiányzik. A higgadt, normális, józan dialógus, ami érvekre épül. De hát ugye itt már rég nincs szó erről. Ehhez a miniszterelnök adja a legrosszabb példát, aki tulajdonképpen most már tíz éve csak mikrofonállványok előtt beszél. De már korábban is. Amikor 2006-ban a választás előtt látványosan leszerepelt a Gyurcsánnyal folytatott tévévitában, valószínűleg elhatározta, hogy többé az életben le nem ül egy igazi vitapartnerrel. Megfogadta, hogy többet ilyen helyzetbe nem fog kerülni, amikor őt valóságos interjú- és vitahelyzetbe hozzák. Majd megoldja az interjúkat és a médiaszereplést a médialakájokkal, a janicsárokkal, akiket ezért fizetnek.

Bármilyen igazságtalanság nagyon kiborítja?

Hát persze. Szinte már nem érdemes konkrétumokról beszélni, bár konkrétumokon keresztül értünk meg dolgokat, de igazából már réges-régóta a nagy egészről van szó. A tudatos rombolásról. Valami elképesztő, abszurd, torz elképzelésről a jobboldalon, hogy a kultúrát parancsszóval, különböző rendeletekkel és pénzzel – mármint hogy ők osztják a pénzt, náluk van mindig a kassza kulcsa – meg lehet változtatni, át lehet állítani egyik vágányról a másikra. Ezt szintén nagyon régen kijelentették, hogy jobboldali kultúrát kell teremteniük, létre kell hozniuk az új elitet és a maguk kultúráját. Na most ha valaki olvasott már könyveket, vagy egy kicsi köze is van a kultúrához, az ilyet nemhogy nem mondhat, de gondolni se gondolhat. Mert ez egy képtelen, őrült butaság és abszurditás. A kultúra hihetetlenül érzékeny organizmus, ami évszázadokon keresztül alakul ki és épül egymásra. Azt nem lehet csak úgy kiirtani.

Hadd mondjak ellen. Rengeteg olyan példa van a világtörténelemben, amikor bizonyos diktatúrák meg tudták teremteni a saját művészetüket, a saját művészeiket, a saját kultúrájukat (ha azt kultúrának lehet nevezni). S ez azt mutatja, hogy bizony vannak arra eszközök, hogy a többieket háttérbe szorítva megtartsák és megemeljék azokat, akik hajlandók beállni a rendszer mögé. Akik meg nem hajlandók, azokat kiejtik.

Azért ez nem egészen így van, mert attól, hogy Németországban könyveket égettek, vagy hogy ott is és Magyarországon is be volt tiltva minden zsidó származású író, tehát a kultúra jelentős része átmenetileg nem volt hozzáférhető, végleg mégsem lehetett kiirtani a minőségi művészetet.

De erővel létre lehet hozatni valami olyat, ami nem minőségi, de sok pénz van mögötte, és ideig-óráig fenn tud maradni. Miközben a valódi értékek alól kimegy a talaj, a támogatás. Ez zajlik ma Magyarországon. Lehet-e ez ellen bármit is tenni?

Hát először is dolgozni kell. Sokat és jól. Például a jó színházakba a remek előadásokra, a Katona József Színházba, az Örkénybe, a Radnótiba, a Vígszínházba nem lehet jegyet kapni. Mennek az emberek, mert éhesek a jóra. Tehát amíg odáig nem jutunk, hogy mindent bezárnak, mindent letiltanak és einstandolnak, addig még léteznek és működnek az értékek. De lehet, hogy eljön a pillanat, amikor másik fokozatba kell kapcsolni. Akkor ki kell menni az utcára, akkor nincs pardon, akkor azok az emberek, akikben még van civil kurázsi, és ez most nem csak a művészekre vonatkozik, hanem mindenkire, akiben van egy kicsi citoyen vér, aki fel tudja fogni, hogy mi az, hogy demokrácia, és annak érdekében valamit tenni kell időnként, azok fogják tudni, hogy mit kell tenniük.

A múltban, egészen a fiatalkorától kezdve fel-felbukkantak olyan helyzetek, amelyekben harcosnak kellett lennie. A Dés családban, amelyben a hat Dés gyerek felnövekedett, az volt az ukáz, hogy nem hagyjuk magunkat?

Igen, de ez nem itt kezdődik. Ez a tisztességnél kezdődik. Nekem volt két nagyon tisztességes szülőm. Mi hatan vagyunk testvérek, és az összes bátyámtól és a szüleimtől is azt láttam, azt tanultam, hogy az ember bizonyos helyzetekben kiáll. Azokban a konfliktushelyzetekben is, ahol nem könnyű. Ez otthonról is jön, és valamiféle tartást ad. Aztán a felnőtté válással kialakul egy koordináta-rendszer, és ha van egy nulla pont, akkor az alá nem megyünk.

Olyan családba nősült, ahol ez megsokszorozódott. Hogy nem fogadjuk el azt, amivel nem értünk egyet. Sőt megpróbálunk ellene küzdeni a lehető legtisztességesebb, legerőteljesebb módon. A Vásárhelyi család és Vásárhelyi Miklós milyen hatással volt az akkori gondolkodására, amikor bekerült abba a családba?

Hetvenhatban ismertem meg Vásárhelyi Miklóst. És az első pillanatban láttam, hogy különleges, fantasztikus emberről van szó. Addig én egyébként nem nagyon politizáltam.

Nem is nagyon érdekelte, ki mit gondol?

Nem nagyon érdekelt. Ez az az idő volt, amikor eltávolították a fiatalokat a politikától. Bár voltak kivételes helyzetek. Tizennégy éves voltam 68-ban, és akkor kicsit felocsúdtam, hogy itt mi is történt? Próbáltam utánajárni. Próbáltam felfogni, megérteni, hogy milyen az, amikor az egyik testvéri ország – ugye, akkor ezt így mondták – összefogva más baráti országok hadseregeivel letarol egy másik szomszédos testvéri országot… Hát, mi jóban voltunk a csehekkel, mi szerettük őket, mi az isten van itt? Abban engem valami nagyon megütött. Amikor tizenhat éves koromban elolvastam Konrád György Látogatóját, na az akkor végképp betett. „Hol is élek én? Mi van?” Fiatal ember voltam, a zene érdekelt, akkor már szenvedélyesen gyakoroltam, mit törődtem én a napi ügyekkel… De Konrád Látogatója nem napi ügy. Valamit megmutatott nekem ebből az országból, amiről fogalmam sem volt. Hogy így is élnek emberek, így hagyják őket élni, és hogy milyen viszonyok léteznek. A látogató egy csodálatos irodalmi mű is azon túl, hogy fejbe vág. Úgyhogy így valahogy araszolgattam-araszolgattam, de azért én nem voltam egy érett politikai gondolkodó. Nem tartottam a kezem a „társadalom ütőerén”.

Ekkor ismerkedett meg Vásárhelyi Miklóssal, aki viszont igen.

Igen, és amikor megismertem, akkor láttam, hogy így is lehet politikáról gondolkodni. Hallgattam és ittam a szavait, meg egyáltalán figyeltem a magatartását, az egész habitusát. De ehhez hozzátartozott az is, hogy egy hatalmas kultúrájú ember volt. Egyszer elmentünk a családdal három hétre Olaszországba. Elképesztő volt, hogy volt ott velünk egy élő „bédekker”, Miklós, aki egyébként anyanyelvi szinten beszélt olaszul. Nem tudtunk olyan helyre menni, ahol ne tudta volna pontosan minden templomról és házról, hogy mi a története. És az is nagy hatással volt rám, hogy ő ellenzékiként 56 után semmiféle kompromisszumot nem engedve egészen a rendszerváltozásig harcolt.

Az üldözött ellenzékiek közé tartozott. Sajnos a rendszerváltást követően is egyre inkább.

Abszolút. De mérhetetlenül jó természetű ember volt. Végtelenül optimista, amit senki nem értett, hogy mire is. Hetvenhatban nagyon úgy tűnt, hogy mi nem éljük már meg annak a rendszernek a végét, szóval hogy sohase lesz vége. Eközben mégis egy olyan embert ismertem meg Vásárhelyi Miklósban, aki mindig mosolygott, jókedvű és optimista volt, szeretett élni, szeretett enni, szeretett befogadni. Egyébként azért is szerették nagyon sokan, mert jó volt vele együtt lenni. Aztán az élete utolsó éveiben sokat veszített az optimizmusából, mert sok keserű pillanatot szerzett neki a ma is regnáló hatalom.

Ő milyen Dés Lászlót ismert meg? Már akkor is könnyen begurult, ha valamilyen igazságtalanságot vagy rosszat tapasztalt?

Bodó Bélának van egy mesekönyvsorozata, aminek a főszereplője egy medvebocs, Brumi. Gyerekkoromban én azt nagyon bírtam. Bruminak van egy haverja, már nem tudom, hogy az óvodában vagy az iskolában, akit úgy hívnak, hogy Pulyka Pipi. Azért ez a neve, mert állandóan felkapja a vizet. És anyámék engem Pulyka Pipinek neveztek, amikor nemritkán felkaptam a vizet. Olyankor ez volt a becenevem. A Vásárhelyi család is megismerkedett Pulyka Pipivel. Pulyka Pipi máig bennem van. És visszatérve a mai körülményekre, megpróbálok menekülni ettől az egész rémségtől, a politikától, meg ettől a helyzettől, ami most nálunk van, mert rendkívül ingerültté tesz. Ahogy működtetik ezt a szörnyűséget, ahogy manipulálják a társadalmat, az már az irracionalitás határát súrolja. Szóval menekülök, ha tudok, mert nem akarok ingerült lenni. Az senkinek sem jó.

Inkább elvonul zenélni.

Igen, de a munkához is lehetőleg nyugalom kell. Ezt nem lehet máshogy csinálni, csak ha az ember teljes mivoltában belehelyezkedik abba, amit csinál, és nem zsonganak a fejében ezek a rémségek. Miközben nem felejtem el, hol élek, és ehhez tartom magam.

A beszélgetésünk elején azt mondta, hogy az elsődleges hivatása, első számú társa a szaxofonja. Csak azután jön minden egyéb?

Ez jóval bonyolultabb. Mert életszakaszaim vannak vagy pályaszakaszaim, mondhatnám ilyen nagyképűen. Ez azt jelenti, hogy olyan huszonkét-huszonhárom éves koromtól kezdve nagyon intenzíven és tudatosan alakítottam a saját zenei világomat, ezen belül a hangszeren való megszólalást, hogy milyen hangon szólalok meg, mert az nem evidens. A szaxofonnak sok más hangszerrel ellentétben nincs hangzásideálja.

Ezt hogy kell érteni?

A klarinétnak van. „Ez a szép klarinéthang” – szokták mondani. Aztán persze az is lehet sokféle. De alapvetően minden, a klasszikus zenében megszólaló hangszernek van egy hangzásideálja. „Ez a gyönyörű kürthang.” „Ez a szép trombitahang.”

Ez egy konszenzus a zenészek között?

Hát persze.

És a szaxofonnál nincs ilyen?

A szaxofonnál nincs. Mert az egy szubjektív hangszer. Rögtön hallom, ha megszólal a Wayne Shorter, az ő szaxofonhangja senkivel össze nem téveszthető, John Coltrane-nek is rendkívül sajátos volt a hangja…

És Dés Lászlónak?

Nekem is van szaxofonhangom. Természetesen nem mérem magamat ezekhez a zsenikhez.

De a Dés-féle szaxofonhangot is könnyen felismeri az ember? Tehát ha nem látom, akkor is tudom, ki játszik?

Igen, de nekem ehhez tizenöt év kellett, mire kialakult. Ugyanez volt a zeneszerzéssel is, a dzsesszdarabok megírásával, hogy az ember egyre jobban, tisztábban, logikusabban, következetesebben tudta a saját hangját és zenei nyelvét képviselni. Ez az életemnek, a pályakezdésemnek egy jelentős részét foglalta el.

Itt most muszáj valamit elmondanom, amire büszke vagyok. Én készítettem az első Dés László-interjút még a Magyar Rádióban.

Így van. Hú, valamikor 74- ben, tehát nagyon korán. Arra jól emlékszem. Ezt követően hamarosan megalakítottuk a Dimenziót. Aztán kezdtem filmzenéket meg színházi zenéket írni. Ez aztán már párhuzamosan ment. De vezérfonálnak megmaradt a szaxofon. A Trio Stendhallal folytattam, miközben már nagyon sok minden mást is csináltam. Utána már tulajdonképpen okafogyottá válik a kérdés, hogy mi a fontosabb vagy mi az első. Ma már nincs ilyen. Ez az egész, amit létrehoztam, és amiben máig élek és dolgozom, ez így, ahogy van, a legfontosabb. Egyébként mérhetetlenül élvezetes, hogy így tudom váltogatni a műfajokat. És azért ez mind zene, zene, zene.

Ebben az országban, ahol kettészakadt a társadalom, mégis az a benyomásom, hogy Dés Lászlót illetően van egy erős konszenzus. Szinte mindenki elfogadja. Nem hallok olyanról, aki azt mondja, hogy a Dés, az nem, mert politikailag máshol ül vagy máshol áll.

Mert nem olvas kommenteket.

Mindenki kap kommenteket. Nem ezekből kéne leszűrni az igazságot.

Néha nem tudom elkerülni, mert ott van az orrom előtt, de egyébként valóban nem olvasom ezeket túl gyakran.

Megkapta a Prima Primissima-díjat, korábban a Kossuth-díjat, mindenki ismeri, folyamatosan vannak felkérései.

Sikeres vagyok, ez kétségtelen, és nagyon nagyra értékelem, hogy szeretik az emberek, amit csinálok. Hiszen ezért csinálom. De ez nem változtat azon a szörnyű elmebajon, ami az országban folyik. Kapok ám én rendesen a médiában, a családom is, ami mélységesen felháborít, és elképesztőnek tartom. Mert ez borzalmas korszakokat idéz a magyar történelemből, tehát azért ez nem tréfadolog. Az ezen való munkálkodásnak vagyunk tanúi évek óta. Hogy nem a teljesítmény számít, hanem minden más. Miközben az nagyon jó, és annak nagyon örülök, hogy ha koncertezem, akkor telt ház van. Szeretetet érzek a közönség részéről. A darabjaim, amiket írok, telt házzal mennek, és sikeresek. Ez remek dolog. Nagyon remélem, hogy ez még egy ideig így is marad. És abban is reménykedem, hogy hátha sok hallgatónak és nézőnek egy picit talán megváltozik a véleménye a világról azzal, hogy megismeri és megszereti egy-egy dalomat, egy musicalemet… Akkor már nem éltem hiába.

A Pál utcai fiúk vezérdala, a Mi vagyunk a Grund, komoly társadalmi kérdésekkel foglalkozik. És persze rendkívül aktuális. Tudta, vagy legalábbis sejtette, hogy ebből politikai akciódal lesz?

Ez nem így működik. Amikor az ember musicalt ír, nem érdemes plakátokat csinálni. Az egy másik műfaj. De gondoljuk csak végig: egy Shakespeare is tud nagyon politikus lenni, nagyon erős társadalmi mondanivalóval bírni, különben nem játszanák. Pedig az a pasi ötszáz éve alkotott.

Molnár Ferenc meg száz éve.

Igen. És mivel mindkettejük esetében jó művekről van szó, semmit nem kell erőltetni, mert az üzenet ott van bennük. Na most konkrétan A Pál utcai fiúk esetében van a darabban egy jelenet, ahol a srácok fogadalmat tesznek – Boka kéri őket erre –, hogy másnap ott lesznek a csatában.

A Grundon.

Igen. Ott vannak a Grundon a csata előtti délután, és egyenként szólítja őket a Boka. Tehát ez egy fogadalmi dal: megfogadjuk, hogy mi ezt a Grundot megvédjük. Azt is tudja mindenki – ugye, Molnár Ferenc nem árul zsákbamacskát –, hogy a Grund a haza metaforája. Nemecsek ezt többször el is mondja, hogy „de hát ez a mi hazánk, a Grund”, amiért ő meghal. Aztán az egy nagyon kemény, minden Shakespeare-darabénál radikálisabb vég, gondoljunk csak bele, hogy amiért a kis, gyenge, fantasztikus hős meghal, az – még aznap kiderül – nincs. Elvész. Oda házat építenek. Hiába védték meg a Grundot. Ez egy nagyon erős, kemény dolog a szerző részéről. Amikor a Gesztivel megírtuk a zenét és a szöveget, tudtuk, hogy a darab végét attól, hogy ne legyen olyan depresszív, úgy lehet megmenteni, ha a két csapat felmegy a színpadra, és együtt éneklik a Grundot. Akkor már egészen másról szól ez a dal. Akkor ez már arról szól, hogy itt vagyunk ebben a krecliben, ezen a talpalatnyi földön, amit úgy hívnak, hogy Magyarország, együtt, nagyon sokfélék. Keresztények, ateisták, zsidók, reformátusok, katolikusok, cigányok, nem sorolom, ti itt mind együtt, és itt kell nekünk együtt boldogulnunk – ami most nagyon közhelyesen hangzik. Pedig erről van szó. Hogy akárhogy is van, ezt nem lehet megúszni. Vagy elpusztítjuk egymást – de az miért jó?, az kinek jó? –, vagy pedig toleranciával, megértéssel így, együtt mi vagyunk a Grund.

2020. február 5.