A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Victoria Aveyard: Red Queen

HarperTeen an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2015

Fordította: Kleinheincz Csilla

Könyvterv: Malum Stúdió

Szerkesztette: Daróczi Péter

Copyright © 2015 by Victoria Aveyard

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

Elektronikus kiadás v.1.0.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-179-3

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Anyámnak, apámnak és Morgannak, akik még akkor is tudni akarták, mi fog történni, amikor én nem tudtam.

• ELSŐ FEJEZET •

Utálom az első péntekeket. Ilyenkor zsúfolt lesz a falu, és a nyár derekán, a hőségben senki nem kívánja a tömeget. Az árnyékban állok, itt nem olyan rossz, de a reggeli munkában megizzadt testek bűzétől a tej is megsavanyodna. A levegő reszket a melegtől és a párától, és az előző napi vihar nyomán maradt tócsák is felforrósodtak, tetejükön olaj szivárványcsíkjai kavarognak.

A piac kiürül, ahogy mindenki bezárja a bódéját aznapra. A kereskedők szórakozottak, gondatlanok, könnyű meglovasítani a portékájukból, ami csak megtetszik. Mire végzek, a zsebeim dagadoznak a csecsebecséktől, és egy almám is van az útra. Nem rossz, ahhoz képest, hogy csak néhány perces munkámba került. Ahogy megmozdul az embertömeg, hagyom, hadd sodorjon magával az áradat. A kezem cikázik, mindig csak egy pillanatra érinti meg a célpontot. Néhány papírpénz egy férfi zsebéből, egy karkötő egy nő csuklójáról – semmi nagy holmi. A falusiakat túlságosan leköti a tolongás, hogy észrevegyék a zsebtolvajt.

A magas dúcházak, amelyekről a falu a nevét kapta (rendkívül eredeti módon Dúc az is), három méterrel magasodnak a sáros talaj fölé. Tavasszal az alsó sáncokat víz borítja, most azonban augusztus van, amikor szárazság fenyegeti a falut. Szinte mindenki örömmel várja a hónap első péntekét, amikor a munkának és a tanításnak korán vége. Én azonban egyáltalán nem várom. Szívesebben volnék az iskolában, ahol semmit nem tanulok, gyerekekkel teli osztály közepén.

De nem sokáig járok már iskolába. Közeleg a tizennyolcadik születésnapom, és azzal együtt a sorozás. Én nem vagyok inas, nincsen munkám sem, vagyis engem is háborúba küldenek, mint a többi semmittevőt. Nem csoda, hogy nem maradt munka, hiszen minden férfi, nő és gyerek próbálja megúszni a hadsereget.

A bátyáim, alighogy betöltötték a tizennyolcat, bevonultak, mindhármukat a tóvidékiek elleni harcba küldték. Csak Shade tud valahogy írni, és amikor csak lehet, levelet küld nekem. A másik két bátyámról, Bree-ről és Tramyről egy éve nem hallottam. De az a jó, ha nincs hír. Előfordul, hogy a családok évekig nem hallanak semmit, aztán egy szép napon a fiaik és lányaik felbukkannak a küszöbön, eltávozáson vagy szerencsésen leszerelve. De a legtöbbször az ember kap egy levelet, alul a király pecsétjével és rövid köszönetnyilvánítással, amiért odaadta a gyereke életét. Talán még néhány gombot is küldenek nekik a szakadt, tönkrement uniformisukról.

Tizenhárom éves voltam, amikor Bree elment. Megpuszilt, és egy pár fülbevalót adott a húgomnak, Gisának, meg nekem, hogy használjuk közösen. Himbálózó üveggyöngyök voltak, halvány rózsaszínek, akár a naplemente. Aznap éjjel kilyukasztottuk a fülünket. Tramy és Shade is követték a hagyományt. Gisa meg az én fél fülemben három kis gyöngy emlékeztet arra, hogy a bátyáink harcolnak valahol. Nem igazán hittem el, hogy el kell menniük, amíg meg nem jelent a fényes páncélos légionárius, és egymás után el nem vitte őket. Idén ősszel pedig értem is eljönnek. Már elkezdtem spórolni – és lopni –, hogy fülbevalót vehessek Gisának, amikor majd bevonulok.

Ne is gondolj rá! Ezt mondja mindig anya, ha a sereg, a bátyáim és a többi szóba kerül. Remek tanács, anya.

Az utca végében, a Malom és a Határ utca kereszteződésénél összetorlódik a tömeg, és még többen csatlakoznak a menethez. Gyerekek, kis tolvajtanoncok surrannak át a csődületen ragadós ujjakkal. Túl fiatalok ahhoz, hogy igazán jól csinálják, és a biztosok hamar közbelépnek. A kölyköket általában kalodába, vagy a helyőrség fogdájába zárják, de a tisztek is szeretnék látni az első pénteket. Megelégszenek azzal, hogy a főkolomposoknak keményen rákoppintanak a fejére, mielőtt elengednék őket. Kis könyörületesség.

Apró nyomás a derekamon, és már ösztönösen pördülök is. Megragadom a kezet, amely botor módon engem próbált volna meg kizsebelni, és jól megszorítom, nehogy a kis ördögfióka megszökhessen. Sovány gyerek helyett azonban gúnyosan mosolygó arcot látok.

Kilorn Warren. Egy halász inasa, háborús árva, és valószínűleg az egyetlen igaz barátom. Gyerekként rendszeresen elagyabugyáltuk egymást, de most, hogy idősebbek vagyunk – és ő egy fejjel magasabb nálam –, próbálom elkerülni a verekedéseket. Gondolom, neki is megvan a maga haszna. Például eléri a magas polcokat is.

– Egyre gyorsabb vagy – szól nevetve, és lerázza magáról a kezemet.

– Vagy te lettél lassabb.

Pofát vág, és kikapja kezemből az almát.

– Gisára várunk? – kérdezi, és a gyümölcsbe harap.

– Felmentése van. Dolgozik.

– Akkor menjünk. Nem akarok lemaradni a műsorról.

– Micsoda tragédia lenne!

– Jaj, Mare – cukkol az ujjával fenyegetve. – Ez elvileg jó móka.

– Ez elvileg figyelmeztetés, tökfej.

De már tovább is megy hosszú lábán, nekem pedig loholnom kell, hogy beérjem. Imbolyogva lépked, mintha egyensúlyát vesztené. Tengerészjárás, mondja, pedig soha nem hajózott még a nyílt tengeren. De talán a mestere halászbárkáján töltött hosszú órák éreztetik a hatásukat.

Kilorn apját az enyémhez hasonlóan szintén háborúba küldték, de míg az enyém fél lábbal és fél tüdővel szegényebben tért vissza, Warren csak cipősdobozban jött haza. Kilorn anyja nem sokkal azután elment, és magára hagyta fiát, hadd boldoguljon, ahogy tud. Majdnem éhen halt, de akkor is mindig verekedésbe bonyolódott velem. Inkább enni adtam neki, nehogy egy csontkollekciót kelljen rugdosnom, és tíz évvel később ez lett belőle. Legalább ő inas, és nem kell szembesülnie a háborúval.

Elérjük a domb lábát, ahol sűrűbb a tömeg, mindenfelől tülekednek és tolonganak az emberek. Az első pénteken kötelező részt venni, hacsak valaki nem „létfontosságú munkás”, mint a húgom. Mintha bizony a selyemhímzés létfontosságú lenne. De az Ezüstök imádják a selymet, nem igaz? Még a biztonsági tiszteket is meg lehet vesztegetni a húgom által varrt ruhákkal – némelyiket legalábbis. Nem mintha nekem tudomásom volna ilyesmiről.

Sűrűsödik a homály körülöttünk, ahogy felhágunk a kőlépcsőn a dombgerincre. Kilorn kettesével veszi a lépcsőfokokat, és már majdnem lehagy, de aztán mégis megvár. Csúfondárosan mosolyog rám, és kisöpri zöld szeméből fakóbarna hajtincsét.

– Néha elfelejtem, hogy olyan rövid a lábad, mint egy gyereknek.

– Jobb, mintha az agyam volna olyan, mint egy gyereké – vágok vissza, és ahogy elmegyek mellette, könnyedén meglegyintem az arcát. Nevetése végigkísér a lépcsőn.

– A szokottnál is mogorvább vagy.

– Csak utálom ezeket a napokat.

– Tudom – mormolja, és ezúttal komoly a hangja.

Aztán már ott is vagyunk az arénában, fölöttünk izzik a napkorong. A tíz éve épült aréna Dúc legnagyobb épülete. A városi kolosszeumokhoz képest apró, de a magas acélívek és a több száz méternyi betonfalak könnyen elakasztják egy falusi lány szavát.

Mindenütt biztosok vannak, fekete-ezüst egyenruhájuk kitűnik a tömegből. Első péntek van, és alig várják az eseményt. Hosszú puska vagy pisztoly van náluk, bár nincs rájuk szükségük. A tisztek szokás szerint Ezüstök, és az Ezüstöknek nincs miért félniük tőlünk, Vörösöktől. Ezt mindenki tudja. Nem érünk fel hozzájuk, bár ezt ránézésre nem lehet megállapítani. Külsőleg csak az különböztet meg minket, hogy az Ezüstök kihúzzák magukat. A mi hátunkat megroggyasztotta a munka, a hiábavaló remény és az életünkkel óhatatlanul együtt járó csalódás.

A nyitott arénában éppen olyan a hőség, mint odakint, és a mindig szemfüles Kilorn árnyékba vezet. Itt nincsenek székek, csak hosszú betonpadok, de a néhány Ezüst nemes odafent élvezheti a hűvös, kényelmes páholyokat. Nekik még a tomboló nyár közepén is jut inni- és ennivaló, jég, párnázott szék, villanyfény és egyéb kényelem, amelyeket én soha nem élvezhetek. Az Ezüstöknek a szeme sem rebben, amikor a „nyomorúságos körülményekre” panaszkodnak. Csak alkalmam legyen rá, majd adok én nekik nyomorúságot! Nekünk csak kemény pad jut és néhány recsegő képernyő, amelyek olyan zajosak, hogy alig lehet elviselni.

– Lefogadom a napi keresetembe, hogy ma is egy melák győz – mondja Kilorn, az aréna porondja felé hajítva az almacsutkát.

– Nem fogadok semmibe – vágok vissza. Sok Vörös felteszi a keresetét a harcokra, abban a reményben, hogy nyernek annyit, amennyi átsegíti őket egy újabb héten. Én azonban még Kilornnal sem fogadok. Könnyebb a bukméker erszényéből lopni, mint pénzt nyerni tőle.

– Nem kéne így szórnod a pénzed.

– Nem pazarlás, ha igazam van. Mindig egy melák tángál el valakit.

A melákok rendszerint legalább a harcok felében szerepelnek, mivel képességeik jobban illenek az arénába, mint bármelyik másik Ezüsté. Látszólag lubickolnak a dicsőségben, és emberfeletti erejükkel rongybabaként dobálják a többi bajnokot.

– És a másik? – kérdezem, és számba veszem a szóba jöhető Ezüstöket. Telkiket, fürgéket, nimfákat, zöldszívűeket és kőbőrűeket – mindet rettenetes nézni.

– Nem tudom biztosan. Remélem, valami izgalmas. Rám férne egy kis szórakozás.

Kilorn és én nem igazán vagyunk egy véleményen az első péntekek mérkőzéseivel kapcsolatban. Számomra a látvány, ahogy két bajnok széttépi egymást, nem jelent semmi élvezetet, de Kilorn imádja. Hadd pusztítsák egymást, mondja. Nem a mieink.

Nem érti, miről szólnak a mérkőzések. Nem üres szórakozás, ami pihenőt jelent a Vörösöknek a fáradságos munka alól. Ez kiszámított, hideg üzenet. Csak az Ezüstök harcolhatnak az arénában, mert csak egy Ezüst élheti túl az arénát. Azért harcolnak, hogy megmutassák erejüket és hatalmukat. Nem vagytok számunkra ellenfelek. Különbek vagyunk nálatok. Istenek. Ez van benne minden emberfeletti csapásban, amelyet a bajnokok bevisznek.

És tökéletesen igazuk van. Múlt hónapban láttam, ahogy egy fürge kiállt egy telki ellen, és bár a fürge olyan sebesen mozgott, hogy szabad szemmel látni sem lehetett, a telki megállította. A puszta gondolaterejével fölemelte a másik harcost a földről. A fürge fuldokolni kezdett; azt hiszem, a telki láthatatlanul szorongatta a torkát. Amikor a fürge arca szederjessé vált, kihirdették a meccs végét. Kilorn éljenzett. A telkire fogadott.

– Hölgyeim és uraim, Ezüstök és Vörösök, üdvözlöm önöket az első pénteken, az augusztusi mérkőzésen! – A bemondó hangja visszhangzik az arénában, ahogy felerősítik és visszaverik a falak. Mint általában, most is unottnak hallom a hangját, de nem hibáztatom érte.

Egykor a mérkőzések nem játékok voltak, hanem kivégzések. A foglyokat és az állam ellenségeit Archeonba, a fővárosba szállították, és megölték az Ezüstök előtt. Gondolom, ez tetszett az Ezüstöknek, és megszülettek a játékok. Már nem a gyilkolás, hanem a szórakoztatás lett a céljuk. Végül kialakultak a mérkőzések, és elterjedtek más városokban, arénákban és nézők előtt is. Egy idő után a Vörösök is beléphettek, és elfoglalhatták az olcsó helyeket. Nem telt sok időbe, mire az Ezüstök mindenütt arénákat építettek, még a Dúchoz hasonló falvakban is, és a megjelenés, amely egykor ajándék volt, kötelező kényszerré vált. Shade bátyám azt mondja, azért van ez, mert az arénákkal rendelkező városokban jelentősen csökkent a Vörösök bűnözése, elégedetlensége, és az a kevés lázadás is megritkult. Most az Ezüstöknek nem arra kell használniuk a kivégzéseket, a légiókat vagy akár a biztosokat, hogy fenntartsák a békét; két bajnok ugyanilyen könnyen ránk ijeszthet.

A mai két harcos ránézésre megfelel a célnak. Az elsőt, aki kisétál a fehér homokra, Cantos Carrosként jelentik be; egy Ezüst a keleti Révöbölből. A képernyő tiszta képet mutat a harcosról, és rögtön tudom magamtól is, hogy egy melákot látok. Olyan a karja, mint egy fatörzs, inas, eres, kidagad a bőréből. Amikor elmosolyodik, látom, hogy valamennyi foga törött vagy kicsorbult. Talán serdülőkorában összeveszett a fogkeféjével.

Mellettem Kilorn éljenez, és a többi falusi vele együtt ordít. Egy biztonsági tiszt egy vekni kenyeret hajít a leghangosabbaknak, jutalmul a fáradságukért. Tőlem balra másikuk fényes, sárga papírt nyújt át egy sikítozó gyereknek. Árampapír – plusz elektromosságot jelent. Mindez azt a célt szolgálja, hogy éljenezzünk, őrjöngjünk, és figyeljünk akkor is, ha nem akarunk.

– Helyes, hadd halljam! – kurjant a bemondó, igyekezve minél több lelkesedést vinni a hangjába. – Itt pedig ellenfele, egyenesen a fővárosból: Samson Merandus!

A másik harcos sápadtnak és véznának tűnik az ember formájú izomhegy mellett, de kék acélpáncélja fényesre van polírozva. Valószínűleg egy második fiú második fia, aki az arénában akar hírnevet szerezni. Noha félnie kellene, furcsa módon nyugodtnak látszik.

A vezetékneve ismerősen cseng, de ez nem szokatlan. Sok Ezüst híres család, úgynevezett ház sarja, amelyeknek tucatnyi tagjuk is lehet. A mi régiónk, a Vezér-völgy uralkodócsaládja a Welle-ház, bár soha életemben nem láttam még Welle kormányzót. Nem látogat ide évi egy-két alkalomnál gyakrabban, és még akkor sem ereszkedne le odáig, hogy olyan Vörös faluba betegye a lábát, mint az enyém. Egyszer láttam a folyami hajóját – karcsú volt, zöld-arany színű lobogók díszítették. A kormányzó egy zöldszívű, és ahogy elhaladt, a parton rügyeztek a fák, virágok hajtottak ki a föld alól is. Én szépnek találtam, amíg az egyik idősebb fiú köveket nem kezdett hajigálni a hajóra. Azok ártalmatlanul a folyóba csobbantak, de a fiút így is kalodába zárták.

– A melák fog győzni, biztos vagyok benne.

Kilorn a homlokát ráncolva a nyeszlett bajnokra néz. – Honnan tudod? Mi Samson ereje?

– Kit érdekel? Akkor is veszíteni fog – mordulok fel, és leülök, hogy onnan nézzem a viadalt.

A szokásos kiáltás söpör végig az arénán. Sokan lelkesen talpra szökkennek, én azonban némán tiltakozva ülve maradok. Akármilyen nyugodtnak tűnhetek is, az arcom haragtól lángol. Haragtól és irigységtől. Istenek vagyunk, visszhangzik a fejemben.

– Bajnokok, készüljetek!

Így is tesznek, megvetik lábukat az aréna két ellentétes oldalán. A lőfegyvereket nem engedik az aréna szabályai, ezért Cantos rövid, széles kardot húz elő. Kétlem, hogy szüksége lenne rá. Samson nem vesz elő fegyvert, leengedett kézzel áll.

Halk, elektromos zümmögés fut végig az arénán. Utálom ezt a részt. A hang a fogaimban, a csontjaimban rezeg, és addig lüktet, amíg végül azt hiszem, menten széttör valamit. Hirtelen ciripelő csengőszóval ér véget. Kezdődik. Kifújom a levegőt.

Máris úgy fest, vérfürdő következik. Cantos úgy ront előre, akár egy bika, felrúgja a homokot futás közben. Samson igyekszik kitérni előle, a vállát használva próbál lefordulni róla, de a melák gyors. Megragadja Samson lábát, és úgy hajítja át az arénán, mintha kóccal volna kitömve. A feltörő éljenzés elnyomja Samson fájdalomkiáltását, ahogy a betonfalnak csapódik, de az arcáról tisztán leolvasható. Mielőtt felállhatna, Cantos már ott is terem, és a magasba hajítja. Ahogy földet ér, valószínűleg nincs egy ép csontja, valamiképp mégis talpra kászálódik.

– Csak nem bokszzsáknak képzeli magát? – nevet Kilorn. – Adj neki, Cantos!

Kilornt nem érdekli a kenyér, sem a néhány percnyi extra áram. Ő nem ezért ujjong. Őszintén szomjazik a vérre. Az Ezüst vérre, az ezüstvérre az aréna homokjában. Mit számít, hogy az a vér mindent jelképez, ami hiányzik belőlünk, ami soha nem lehetünk, amire vágyunk. Neki csak annyi kell, hogy lássa, és elhitesse magával, ők valóban emberek, ártani lehet nekik, le lehet őket győzni. De én okosabb vagyok ennél. A vérük fenyegetés, figyelmeztetés, ígéret. Nem vagyunk ugyanolyanok, és soha nem is leszünk.

Nem kell csalódnia. Még a páholyokból is látszik a Samson szájából csöpögő fémes, irizáló folyadék. Úgy veri vissza a nyári napsugarakat, akár egy nedves tükör, csíkot fest a nyakára, befut a páncélja alá.

Ez az igazi különbség az Ezüstök és a Vörösök között: a vérünk színe. Ettől az egyszerű különbségtől valamiképp erősebbek, okosabbak és különbek nálunk.

Samson köp egyet, ezüst színű vért spriccel szét az arénán. Tíz méterre tőle Cantos marka összeszorul a kardján, készen arra, hogy harcképtelenné tegye Samsont, és véget vessen a küzdelemnek.

– Szegény ördög – mormolom. Úgy tűnik, Kilornnak igaza van. Csak egy bokszzsák.

Cantos magasra emelt karddal, izzó szemmel átviharzik a homokon. Aztán megdermed, páncélja megcsörren, ahogy hirtelen megtorpan. A vérző harcos az aréna közepén rámutat Cantosra, pillantása csonttörő.

Samson megmozdítja ujjait, mire Cantos, tökéletesen utánozva a mozdulatait, sétálni kezd. Szája lefittyed, mintha lelassult vagy meghülyült volna. Mintha törölték volna a tudatát.

Nem hiszek a szememnek.

Halálos csönd borul az arénára, mi pedig csak nézünk, nem értjük az előttünk zajló jelenetet. Még Kilorn sem bír megszólalni.

– Egy suttogó – mondom félhangosan.

Még sohasem láttam hozzá hasonlót az arénában – kétlem, hogy bárki találkozott volna a fajtájával. A suttogók ritkák, veszedelmesek és hatalmasak, még az Ezüstök között és a fővárosban is. A szóbeszédek eltérnek, de a lényeg egyszerű és hátborzongató: képesek belépni az ember fejébe, olvasni a gondolataiban és irányítani az elméjét. És pontosan ezt teszi Samson: besuttogta magát Cantos páncéljának, izmainak védvonala mögé, az agyába, ahol nem védelmezi semmi.

Cantos remegő kézzel emeli fel kardját. Küzdeni próbál Samson hatalma ellen. De akármilyen erős, nem birkózhat meg az elméjébe férkőzött ellenséggel.

Samson legyint, mire ezüst vér fröccsen a homokra: Cantos átdöfte kardját a páncélján, a saját gyomrába. Még a székemen ülve is hallom a húsbavágó fém émelyítő cuppanását.

Ahogy Cantos vére kiömlik, döbbent kiáltások visszhangzanak az arénában. Korábban soha nem láttunk itt ennyi vért.

Kék fények gyúlnak, a küzdelem végét jelezve, kísérteties látvány lesz az aréna porondja. Ezüst gyógyítók rohannak a homokon az elesett Cantoshoz. Ezüstöknek nem volna szabad meghalniuk itt. Az Ezüstöknek harcolniuk kell, az erejüket fitogtatni, jó műsort csinálni – nem pedig meghalni. Végtére is, ők nem Vörösek.

A biztosok gyorsabbak, mint korábban bármikor. Közöttük néhány fürge cikázik, ahogy kiterel minket. Nem akarják, hogy lássuk, ha Cantos kileheli a lelkét a homokban. Addig is Samson úgy sétál ki az arénából, akár egy titán. Pillantása Cantos testére esik, és várom, hátha látom rajta a bűnbánatot, ám a tekintete üres, érzelemmentes és hideg. Számára ez a küzdelem nem jelentett semmit. Mi sem jelentünk számára semmit.

Az iskolában tanultunk az előttünk létezett világról, az angyalokról és istenekről, akik az égben laktak, és szelíd szeretettel uralkodtak a Földön. Egyesek szerint ezek csak mesék, de én nem hiszem.

Még mindig uralkodnak fölöttünk az istenek. Csak lejöttek a csillagok közül. És már nem szelídek.

• MÁSODIK FEJEZET •

A házunk még Dúcban is kicsinek számít, de legalább szép a kilátás. Apa a sérülése előtt, az egyik eltávozása alatt olyan magasra építette, hogy átlássunk a folyó fölött. A nyári párán át is látni a földeket az egykori, teljesen letarolt erdő helyén. Az irtások olyanok, akár a sérülés után maradt hegek, de északon és nyugaton az érintetlen dombok nyugodt emlékeztetőként magasodnak. Olyan sok minden van még a világon. Túl rajtunk, az Ezüstökön, túl mindenen, amit ismerek.

Felmászom a létrán a házba, amelynek fokait elkoptatták a naponta kapaszkodó kezek. Ilyen magasból látok néhány élénk lobogós hajót fölfelé haladni a folyón. Ezüstök. Csak ők olyan gazdagok, hogy saját szállítóeszközökön utazzanak. Míg ők élvezik a kerekes járműveket, a sétahajókat és a magasban suhanó repülőket, nekünk csak a két lábunk jut, vagy ha szerencsések vagyunk, akkor egy kerékpár.

A hajók bizonyára Nyárvárba tartanak, a király nyári rezidenciáját övező kisvárosba. Gisa ma arra járt, segített a varrónőnek, akinek az inasa volt. Gyakran kimennek a piacra, amikor a király odalátogat, hogy eladják a portékájukat az Ezüst kalmároknak és nemeseknek, akik úgy követik a királyi családot, akár a kotlóst a kiscsibék. A palotát Napcsarnoknak nevezik, és állítólag csodaszámba megy, de én még sohasem láttam. Nem tudom, a királyi családnak minek másik ház, főleg úgy, hogy a fővárosi palotájuk olyan pompás és gyönyörű. Akárcsak a többi Ezüst, ők sem szükségből cselekszenek. A mohóság hajtja őket. És amit megkívánnak, azt meg is szerzik.

Mielőtt az ajtót kinyitva szembesülnék a szokásos fejetlenséggel, megveregetem a verandán csattogó zászlót. Három vörös csillag a megsárgult szöveten, minden bátyámnak egy, és még maradt is hely továbbiaknak. Nekem. A legtöbb házon hasonló zászló lengedezik, némelyiken fekete csík húzódik a csillagok helyén, emlékeztetve a halott gyerekekre.

Odabent anya izzad a tűzhely mellett, egy fazékban ragut keverget, miközben az apám mogorván lesi a kerekes székéből. Gisa az asztalnál hímez szépséges, tökéletes és számomra teljesen felfoghatatlan valamit.

– Megjöttem – mondom csak úgy. Apa válaszul int nekem, anya bólint, Gisa viszont fel sem néz a selyemdarabról.

Ledobom mellé a lopott holmikkal teli erszényt, hogy minél hangosabban csörögjenek a pénzérmék. – Azt hiszem, van annyi, hogy rendes tortát vegyünk apa születésnapjára. És több elemet, amivel kihúzhatjuk hó végéig.

Gisa az erszényre sandít, rosszallóan húzza össze szemöldökét. Még csak tizennégy éves, de jól vág az esze. – Egy nap az emberek idejönnek és elveszik mindenedet.

– Nem áll jól neked az irigység, Gisa – korholom, és megveregetem a fejét. A kezével rögtön tökéletes, csillogó vörös hajához kap, és visszaigazítja tincseit az aprólékos gonddal elkészített kontyba.

Mindig vágytam a hajára, bár ezt sohasem vallottam be neki. Míg az övé, akár a tűz, az enyém olyan árnyalatú, amit itt csak folyóbarnának csúfolnak. A töve sötét, a vége világos, mert a dúcbeli élet kiszívja belőle a színt. A legtöbben inkább rövidre nyírják a hajukat, hogy elrejtsék az ősz végeket, de én nem. Nekem tetszik az emlékeztető, hogy még a hajam is tudja, az életnek nem ilyennek kellene lennie.

– Nem vagyok irigy – morogja sértődötten, és visszatér munkájához. Tűzvirágokat hímez, mindegyik gyönyörű fonálláng az olajfekete selymen.

– Ez csodaszép, Gí. – Ujjaimmal követem az egyik virág vonalát, és elámulok, milyen selymes. A húgom felpillant, elmosolyodik, kivillan szabályos fogsora. Akármennyit marjuk is egymást, tudja, hogy ő az én kis csillagom.

És mindenki tudja, hogy kettőnk közül én vagyok az irigy, Gisa. Csak lopni tudok azoktól, akik valójában tesznek is valamit.

Amint lejárnak az inasévei, saját boltot nyithat. Mindenünnen jönnek majd az Ezüstök, hogy fizessenek a keszkenőiért, zászlóiért és ruháiért. Gisa el fogja érni, amire csak kevés Vörös képes, és bőségben élhet. Eltartja a szüleinket, cselédmunkát ad nekem és a bátyáimnak, hogy ne kelljen háborúba mennünk. Gisa egy napon mindannyiunkat megment a tűjével és a cérnájával.

– Az éjszaka és a nappal: az én két lányom – mormolja anya, beletúrva őszülő hajamba. Nem sértésnek, hanem fájó igazságnak szánja. Gisa tehetséges, csinos és kedves. Én valamivel nyersebb vagyok, szokta mondani anya jóindulattal. Az árnyék vagyok Gisa fénye mellett. Szerintem az egyetlen közös bennünk a fülbevalók és a bátyáink emlékei.

Apa sípolva zihál a sarokban, öklével veri a mellkasát. Ez mindennapos, hiszen csak fél tüdeje van. Szerencsére egy Vörös medikus megmentette, és az összeesett tüdőt olyan szerkezetre cserélte, amely lélegzik helyette. Nem Ezüst találmány, mert nekik nincs szükségük ilyesmire. Vannak gyógyítóik. A gyógyítók azonban nem vesztegetik idejüket a Vörösök megmentésére, vagy akár arra, hogy a frontvonalon életben tartsák a katonákat. A legtöbbjük a városban marad, és az elaggott Ezüstök életét hosszabbítja meg, alkoholtól tönkrement májakat reparál és így tovább. Mi pedig kénytelenek vagyunk a technológiák és találmányok feketepiacán boldogulni, hogy segítsünk magunkon. Némelyik ezek közül nem működik – de az apám életét mégiscsak egy kattogó fémdarab mentette meg. Mindig hallom a percegését, ahogy halk pulzálással lélegezteti apát.

– Nem akarok tortát – morogja. Nem kerüli el a figyelmemet a pillantása, amelyet egyre növekvő hasára vet.

– Akkor mit szeretnél, apa? Egy új órát, vagy…

– Mare, én nem igazán nevezném újnak azt, amit más csuklójáról csensz el.

Mielőtt újabb háború törne ki a Barrow-házban, anya lehúzza a ragut a tűzhelyről. – Kész a vacsora! – Az asztalhoz viszi, és a szagok rögtön elárasztanak.

– Remek az illata, anya – füllent Gisa. Apa már nem ilyen tapintatos, és elhúzza az orrát.

Nem akarom elárulni, mit gondolok, ezért inkább legyűrök egy keveset a raguból. Meglepetésemre nem olyan rossz, mint máskor. – Azt a paprikát használtad, amit hoztam?

Ahelyett, hogy mosolyogva bólintana, és megköszönné, amiért észrevettem, elvörösödik, és nem válaszol. Tudja, hogy azt is loptam, mint minden ajándékomat.

Gisa a szemét forgatja a leves fölött, sejti, merre tart a beszélgetés.

Az ember azt gondolná, mostanra már hozzászoktam, a helytelenítésük mégis kikészít.

Anya sóhajtva tenyerébe temeti arcát. – Mare, tudod, hogy hálás vagyok… csak szeretném, ha…

Én fejezem be helyette: – Ha olyan lennék, mint Gisa?

Anya megrázza a fejét. Újabb hazugság. – Nem, persze hogy nem. Nem erre gondoltam.

– Na persze. – Biztos vagyok benne, hogy a falu másik feléről is érzik a keserűségemet. Igyekszem leplezni, hogy elcsuklik a hangom. – Csak így tudok segíteni, mielőtt… elmegyek.

A háború említése hamar belefojtja mindenkibe a szót. Még apa tüdősípolása is alábbhagy. Anya elfordítja fejét, az arca vöröslik haragjában. Gisa megfogja a kezemet az asztal alatt.

– Tudom, hogy mindent megteszel, amit csak lehet, és jó okból – suttogja anya. Nagy lelkierőt igényel, hogy kimondja, de így is megvigasztal.

Befogom a számat, és csak bólintok.

Ekkor Gisa felpattan, mint akit áramütés ért. – Majdnem elfelejtettem. Nyárvárból visszafelé beugrottam a postára. Shade levelet küldött.

Mintha bomba robbant volna. Anya és apa azonnal a boríték után kapnak, amelyet Gisa előhúz kabátjából. Hagyom, hogy egymásnak átadva megvizsgálják a papírt. Egyikük sem tud olvasni, ezért, amit csak tudnak, magából a papírból fejtik meg.

Apa megszagolja a levelet, próbálja azonosítani. – Fenyő. Nem füst. Ez jó. Messze van a Fojtástól.

Erre mind megkönnyebbülten felsóhajtunk. A Fojtás a Nortát a Tóvidékkel összekötő lebombázott földszelvény, ahol háború folyik. A katonák az idejük legnagyobb részét itt töltik, robbanásra ítélt árkokban lapulva vagy merész kitörésekre indulva, amelyek mészárlásba torkollnak. A határ többi részét jórészt tavak alkotják, bár messze északon tundra váltja fel, amely túl hideg és kietlen ahhoz, hogy érdemes legyen harcolni érte. Apa is a Fojtásban sérült meg évekkel ezelőtt, amikor bomba hullott az egységére. Mostanra a Fojtást annyira tönkretette a több évtizedes háborúskodás, hogy a robbanások füstje állandó fátyolként borítja, és semmi sem nő arrafelé. Halott és szürke, akár a háború kimenetele.

Végül átadja nekem a levelet, hogy felolvassam; nagy várakozással bontom fel. Kíváncsi vagyok, mit üzenhet Shade, ugyanakkor félek is tőle.

– Drága családom, élek. Nyilván.

Ez kuncogást vált ki apából és belőlem, és még Gisa is elmosolyodik. Anya nem tartja viccesnek, pedig Shade mindig így kezdi a leveleit.

– Elhívtak minket a frontról, ahogy apa véreb módjára valószínűleg már kiszagolta. Jó visszamenni az alaptáborba. Itt minden Vörös, mint a hajnal, alig látni Ezüst tiszteket. A Fojtás füstje nélkül még a nap is egyre fényesebben kel fel. De nem sokáig leszek itt. A parancsnokság tavi csatába akarja küldeni az egységet, az egyik új hadihajóra osztottak be minket. Találkoztam egy medikussal, aki elszakadt az egységétől, és azt mondta, ismeri Tramyt. Jól van. A Fojtásból visszavonulva eltalálta egy repesz, de szépen felépült. Nem fertőződött el, nincsen maradandó sérülése.

Anya hangosan felsóhajt, a fejét csóválja. – Nincsen maradandó sérülés – morogja.

– Még mindig nem hallottam Bree-ről, de nem aggódom. Ő köztünk a legjobb, és nemsokára eljön az ötéves eltávozása. Hamarosan otthon lesz, anya, úgyhogy ne aggódj! Nincs más említésre méltó, legalábbis amit leírhatnék egy levélben. Gisa, ne vágj fel annyira, még ha van is mire! Mare, te meg ne legyél olyan undok, és ne páhold el azt a Warren fiút! Apa, büszke vagyok rád. Örökké. Szeretlek mindannyiótokat. Kedvenc fiatok és fivéretek: Shade.

Shade szavai, mint mindig, most is belénk hasítanak. Ha akarnám, még a hangját is hallanám. Ekkor azonban hirtelen sivítani kezdenek fölöttünk a lámpák.

– Senki nem rakta be az árampapírt, amit tegnap szereztem? – kérdezem, aztán a világítás pislákolva kialszik, és sötétség borít el minket. Ahogy a szemem hozzászokik a homályhoz, látom, hogy anya a fejét rázza.

Gisa felmordul. – Lehetséges, hogy ne kezdjük újra? – A széke csikorog, ahogy feláll. – Megyek aludni. Próbáljatok nem kiabálni.

De nem kiabálunk. Ilyen az én világom – túl fáradtak vagyunk a veszekedéshez is. Anya és apa a hálószobájukba vonulnak, én egyedül maradok az asztalnál. Máskor kisurrannék, de most nem találom az erőt, hogy az alváson kívül egyebet is tegyek.

Egy másik létrán felmászom a padlásra, ahol Gisa már húzza a lóbőrt. Úgy alszik, mint senki más, képes egy perc alatt elaludni, miközben én gyakran órákig forgolódom. Befészkelem magam az ágyba, és már az is elégedettséggel tölt el, hogy fekhetek és szorongathatom Shade levelét. Ahogy apa mondta, fenyőillata van.

A folyó kellemesen csobog a köves mederben, és álomba ringat. Még a régi hűtőszekrény, egy rozsdás, akkumulátorral működő szerkezet, amely általában fejfájdítóan zörög, sem zavar ma este. Mielőtt azonban álomba merülnék, madárfütty zökkent ki. Kilorn.

Nem. Menj innen!

Újabb fütty, ezúttal hangosabb. Gisa megmoccan, a párnájába fúrja a fejét.

Magamban morogva, Kilornra dühösen gurulok ki az ágyamból, és lemászom a létrán. Bárki más megbotlott volna a nappaliban uralkodó rendetlenségben, de nekem biztos a lábam, hála a többévnyi futkosásnak a biztosok elől. Egy pillanat alatt leérek a kinti létrán, és bokáig süllyedek a sárba. Kilorn a ház alatti árnyékokból bukkan elő.

– Remélem, szereted a monoklikat, mert nem volna ellenemre adni neked egyet…

Az arca láttán elakad a szavam.

Sírt. Kilorn nem szokott sírni. Az ökle is vérzik, és lefogadom, hogy a közelben az egyik falnak most ugyanígy fáj. A késői óra és az idegességem ellenére sem tudom megállni, hogy ne érezzek aggodalmat, és talán még félelmet is.

– Mi az? Mi a baj? – Gondolkodás nélkül megfogom a kezét, érzem az ujjaimon a vérét. – Mi történt?

Pár pillanatig nem tud válaszolni, össze kell szednie magát. Most már valóban félek.

– A mesterem… elesett. Meghalt. Már nem vagyok inas.

Próbálom visszafojtani a kiáltásomat, de mégis kiszakad belőlem. Folytatja, bár nincsen rá szükség, hiszen tudom, mit próbál elmondani.

– Még a képzésemet sem fejeztem be, és most… – A hangja megbicsaklik. – Tizennyolc éves vagyok. A többi halásznak van inasa. Én nem dolgozom. Nem tudok munkát találni.

Következő szavai késként hasítanak a szívembe. Kilorn szaggatottan lélegzik, és azt kívánom, bár ne kellene hallanom.

– El fognak küldeni a háborúba.

• HARMADIK FEJEZET •

Az elmúlt évszázad nagyobbik részét felölelte. Úgy gondolom, már a háború név sem illik rá, a pusztítás magasabb szintjére nincsen szó. Az iskolában azt mondták, a földek miatt robbant ki. A Tóvidék sík és termékeny, és halban gazdag, hatalmas tavak határolják. Nem olyan, mint Norta sziklás, erdős hegyei, ahol a szántóföldek alig képesek eltartani minket. Még az Ezüstök is megérezték a terhet, ezért a király háborút indított, és olyan konfliktusba vezetett minket, amelyből egyik oldal sem tudott győztesen kikeveredni.

A tóvidéki király saját nemesei teljes támogatását élvezve, erőszakkal válaszolt az erőszakra. A folyóinkat akarták, hogy eljussanak a tengerhez, amely nem fagyott be fél évekre, valamint a partjainkon álló malmokat szerették volna. A malmok teszik erőssé az országunkat, elég áramot termelnek, hogy még a Vörösöknek is jusson belőle. Hallottam déli városokról, a fővároshoz, Archeonhoz közelebb, ahol képzett Vörösök számomra felfoghatatlan gépeket építettek a szárazföldi, vízi és légi közlekedéshez, valamint fegyvereket, hogy pusztító csapást mérhessenek mindenre, amit az Ezüstök kijelölnek. A tanárunk büszkén állította, hogy Norta a fény a világban, nemzetünket pedig a technológiánk és a hatalmunk tette naggyá. A többiek pedig, mint Tóvidék és a déli Piedmont, sötétségben élnek. Szerencsések vagyunk, hogy ide születtünk. Szerencsések. Már a szótól is sikítani volna kedvem.

Az áram, a tóvidéki élelem, a fegyvereink, az ő oldalukon álló számok ellenére sem sikerült egyik félnek sem a másik fölé kerekednie. Mindkét országban Ezüst tisztek és Vörös katonák harcolnak képességeiket, puskáikat és több ezer Vörös testét élő pajzsként bevetve. A háború, amelynek egy évszázada véget kellett volna érnie, még most is folyik. Mindig mulatságosnak tartottam, hogy élelemért és innivalóért harcolunk. Ezek szerint még a puccos Ezüstöknek is enniük kell.

Most azonban, hogy Kilorn a következő, akinek búcsút kell mondanom, nincsen benne semmi mulatságos. Átfut az agyamon, vajon kapok-e majd tőle fülbevalót, hogy legyen, ami emlékeztet rá, amikor majd a légió elviszi.

– Egy hét, Mare. Egy hét, és elmegyek. – A hangja megbicsaklik, bár megpróbálja köhögéssel elleplezni. – Nem vagyok képes rá. Ők… nem fognak elvinni.

De látom, ahogyan eltűnik a tekintetéből a harci kedv.

– Biztosan van valami, amit tehetünk – fakadok ki.

– Nincs semmi, amit bárki tehetne. Még senki sem maradt életben, aki megszökött a besorozás elől.

Ezt mondania sem kell. Valaki minden évben szökni próbál. És minden évben visszahurcolják a faluba, és felakasztják.

–  Találunk valami megoldást.

Még most is van benne annyi spiritusz, hogy gúnyosan rám mosolyogjon. – Találunk?

Az arcom egyre jobban ég. – Én is ugyanúgy besorozásra vagyok ítélve, mint te, de engem sem fognak elkapni. Vagyis megszökünk.

Tudom, hogy a sereg mindig a sorsom volt, a büntetésem. De nem az övé. Már ennyi is megviselte.

– Sehová sem mehetünk – hebeg, de legalább vitatkozik, és nem adja fel. – Soha nem élnénk túl a telet északon, keletre pedig ott a tenger, nyugaton még több háború, a dél pedig sugárzó pokol… köztük pedig minden tele van Ezüstökkel és biztosokkal.

A szavak folyóként áradnak a számból. – A falu is tele van Ezüstökkel és biztosokkal. Mégis képesek vagyunk az orruk előtt lopni anélkül, hogy búcsút mondanánk a fejünknek. – A gondolataim száguldoznak, igyekszem találni valamit, bármit, ami hasznos lehetne. És abban a pillanatban villámként hasít belém a felismerés. – A feketepiac, amelyet mi segítünk fenntartani, mindenféle csempészéssel foglalkozik, a gabonától kezdve a lámpatestekig. Mi akadálya lehetne annak, hogy embereket csempésszenek?

Már nyitja a száját, hogy ezernyi érvet hozzon fel, miért nem működhet ez. Aztán elmosolyodik. És bólint.

Nem szeretek beavatkozni mások dolgába. Nincsen rá időm. Mégis itt vagyok, és kimondom a sorsomat megpecsételő négy szót.

– Bízz csak rám mindent!

Amit nem tudunk eladni a szokásos boltosoknak, azt Will Whistle-hez visszük. Öreg már, túl gyenge a munkához a fatelepen, ezért nappal az utcákat söpri. Éjszaka pedig mindenfélét árul korhadt kordéjából, a szigorúan szabályozott kávétól kezdve az archeoni egzotikumokig. Kilencéves voltam, amikor egy marék gombbal szerencsét próbáltam Willnél. Három rézfillért fizetett értük, és nem tett fel kérdéseket. Most a legjobb ügyfele vagyok, és valószínűleg ez az egyetlen ok, amiért ilyen kis helyen képes fennmaradni. Egy jobb napon még akár barátomnak is nevezhetném. Évekbe telt, mire felfedeztem, hogy Will egy sokkal nagyobb szervezet része. Egyesek földalatti mozgalomnak hívják, mások feketepiacnak, de engem csak az érdekel, mire képesek. Mindenütt akadnak olyan orgazdáik, mint Will. Még Archeonban is, akármilyen lehetetlennek is tűnik. Szerte az országban szállítanak illegális árukat. Most pedig arra játszom, hogy kivételesen egy személyt is elvigyenek.

– Szó sem lehet róla.

Will nyolc év alatt egyszer sem mondott nemet. Most azonban a vén bolond lényegében az orromra csapja a kordé ajtaját. Örülök, hogy Kilorn lemaradt, így nem kell látnia, ahogy kudarcot vallok.

– Will, kérlek. Tudom, hogy meg tudod tenni…

Megrázza a fejét, a fehér pofaszakálla remeg. – Még ha képes is volnék rá, elsősorban kereskedő vagyok. Akiknek dolgozom, nem azok a fajták, akik idejüket és erejüket egy dezertáló fuvarozásával töltenék. Nem a mi ügyünk.

Én csak azt érzem, hogy az egyetlen reményem – és Kilorné – szertefoszlik.

Will megláthatja a kétségbeesést a szememben, mert ellágyul, és a kordé ajtajának dől. Nagyot sóhajt, visszanéz a kordé sötétjébe. Egy pillanat múlva megfordul és int, hogy lépjek be. Boldogan követem.

– Köszönöm, Will – áradozom. – Nem is tudod, mit jelent ez nekem…

– Ülj le, és hallgass! – szólal meg egy magas hang.

A kordé árnyékából, alig láthatóan Will egyetlen kék gyertyájának fényében egy nő emelkedik fel. Vagyis inkább lány, mert alig látszik idősebbnek nálam. De sokkal magasabb, és tapasztalt harcosnak látszik. A vörös, napokkal díszített sálövbe tűzött pisztoly például biztosan nem engedélyezett. Túl szőke és fehér bőrű, hogy dúci lakos legyen, és az arcán csillogó verejték alapján nem szokott hozzá a hőséghez és a párához. Idegen, másországi, és ráadásul törvényenkívüli. Éppen az, akit látni szeretnék.

A kordé falába vágott padhoz int, de csak akkor ül le, miután én már helyet foglaltam. Will szorosan a nyomomban jön, és szinte belezuhan egy elnyűtt székbe, a tekintete ide-oda cikázik a lány és köztem.

– Mare Barrow, ismerkedj meg Farley-val – mormolja, mire a lány állkapcsa megfeszül.

A pillantása az arcomra esik. – Tehát rakományt kívánsz szállítatni.

– Engem és egy fiút… – kezdem, de felemeli nagy, bőrkeményedéses kezét, és elhallgattat.

– Rakományt – ismételi jelentőségteljes pillantással. Szívem hevesebben ver; ez a Farley lány talán a segítőkész emberek közé tartozik. – És mi az úti cél?

Töröm a fejem, hátha eszembe jut egy biztonságos hely. A szemem előtt megjelenik a régi iskolai térkép a partvonallal és a folyókkal, a városokkal és falvakkal és mindennel, ami köztük van. A Révöböltől nyugatra, a Tóvidékig, az északi tundrától a Pusztulat sugárzó pusztaságáig és a Láp veszedelmes földjéig.

– Valahol, ahol biztonságban lehetünk az Ezüstöktől. Ez minden.

Farley rezzenetlen arccal pislog. – A biztonságnak ára van, kislány.

– Mindennek ára van, kislány – vágok vissza ugyanolyan hangon. – Senki sem tudja ezt nálam jobban.

Hosszúra nyúlik a csend a kordéban. Érzem, ahogy múlik az éjszaka, és Kilorn értékes perceket veszít. Farley megérezhet valamit nyugtalanságomból és türelmetlenségemből, de nem siet megszólalni. Egy örökkévalóság után végre kinyitja a száját.

– A Skarlát Gárda elfogadja az üzletet, Mare Barrow.

Minden önuralmamra szükségem van, hogy fel ne ugorjak örömömben. Valami azonban még nyomaszt, és nem tudok mosolyogni.

– A fizetséget, az ezer koronát egyben kérjük – folytatja Farley.

Alig kapok levegőt. Még Will is meglepettnek tűnik, bozontos, fehér szemöldöke felszalad. – Ezer? – nyögöm ki nagy nehezen. Dúcban senki sem tart ennyi pénzt. A családom egy évig is élhetne belőle. Sok évig.

Farley azonban még nem végzett. Olyan érzésem van, hogy élvezi a helyzetet. – Papírpénzben, tetrarka érmékben vagy csereáruban is megfizetheted. Fejenként, persze.

Kétezer korona. Egy vagyon. A szabadságunk egy vagyonba kerül.

– A rakományt holnapután szállítjuk. Addig kell fizetned.

Kevesebb mint két nap arra, hogy több pénzt kerítsek, mint amennyit összesen loptam életemben. Nem lehetséges.

De még a tiltakozásra sem hagy időt.

– Elfogadod a feltételeket?

– Több időre van szükségem.

Megrázza a fejét, és előrehajol. Puskapor szagát érzem rajta. – Elfogadod a feltételeket?

Lehetetlen. Őrültség. Ez az egyetlen esélyünk.

– Elfogadom a feltételeket.

A következő percek összeolvadnak, ahogy hazafelé baktatok a sáros úton. Gondolataim cikáznak, próbálom kitalálni, hogyan tehetném rá a kezem bármire, aminek az értéke akár csak megközelítené a Farley által szabott árat. Dúcban semmi ilyesmi nincs, az biztos.

Kilorn a sötétben vár rám, úgy fest, mint egy elveszett kisfiú. Úgy gondolom, hogy az is.

– Rossz hírek? – kérdezi, és próbál nyugalmat erőltetni magára, de így is remeg a hangja.

– A földalattiak ki tudnak juttatni minket. – Az ő kedvéért próbálok nyugalmat mutatni. Kétezer korona olyan sok, hogy ennyi erővel akár a király trónját is kérhették volna, mégis úgy állítom be, mintha semmiség volna. – Ha bárki képes rá, azok mi vagyunk. Meg tudjuk csinálni.

– Mare. – A hangja fagyos, akár a tél, de még ennél is rosszabb a tekintete üressége. – Vége van. Vesztettünk.

– De ha…

Megragadja a vállamat. Nem okoz fájdalmat, de így is meglep. – Ne csináld ezt velem, Mare! Ne hitesd el velem, hogy van kiút! Ne tölts el reménnyel!

Igaza van. Kegyetlenség reményt adni akkor, ha nincsen rá ok. Csak csalódáshoz vezet, nehezteléshez, haraghoz, csupa olyan érzéshez, amelyek még jobban megnehezítik amúgy is nehéz életünket.

– Hadd fogadjam el. Talán… akkor össze tudom szedni magamat, hogy rendesen kiképezzenek, és legyen esélyem a harcban.

Belekapaszkodom a csuklójába. – Úgy beszélsz, mintha már halott volnál.

– Talán az vagyok.

– A fivéreim…

– Az apád jóval azelőtt, hogy bevonultak, tett róla, hogy tudják, mi vár rájuk. Az is segít, hogy mind akkorák, mint egy ház. – Mosolyt erőltet az arcára, hogy megnevettessen. Nem működik. – Jól úszom, és jó hajós vagyok. Szükségük lesz rám a tavakon.

Csak amikor körém fonja a karját és átölel, akkor veszem észre, hogy reszketek. – Kilorn… – motyogom. De nem jön ki több szó a torkomon. Nekem kellene a következőnek lennem. De az én időm is rohamosan közeledik. Csak azt remélem, hogy Kilorn életben marad addig, amíg viszontlátom a barakkokban vagy a lövészárkokban. Talán akkor rátalálok a megfelelő szavakra. Talán akkor megértem majd, mit is érzek.

– Köszönöm, Mare. Köszönök mindent. – Hátrahúzódik, gyorsan elenged. – Ha spórolsz, talán elég összegyűlik, mire a légió érted jön.

Az ő kedvéért bólintok. De nem tervezem hagyni, hogy egyedül harcoljon és haljon meg.

Mire befészkelem magam az ágyamba, már tudom, hogy éjjel egy szemhunyásnyit sem fogok aludni. Biztosan van valami, amit tehetek, és még ha egész éjszaka ezen is kell törnöm a fejemet, rá fogok jönni, mi az.

Gisa álmában köhög – finom, halk hangon. Még álmában is úgy viselkedik, mint egy úrihölgy. Nem csoda, ha olyan jól illik az Ezüstök közé. Mindent megtestesít, amit egy Vörösben szeretnek: csendes, elégedett és nincsenek nagyratörő vágyai. Jó, hogy ő az, akinek foglalkoznia kell velük, segíteni a szuperembereknek kiválasztani a selymet és más finom kelméket az öltözékükhöz, amelyet aztán csak egyszer viselnek. Azt mondja, egy idő után hozzászokik az ember ahhoz, mennyi pénzt vernek el ilyen jelentéktelen dolgokra. És a Nagykertben, a nyárvári piacon tízszer annyit költenek. Gisa a mesterével együtt csipkét, selymet és szőrmét varr, még ékköveket is használ, hogy viselhető művészettel kápráztassa el az Ezüstök krémjét, akik mindenhová követik a királyi család tagjait. Ő parádénak nevezi a hiú pávák végtelen vonulását. Egyik gőgösebb és nevetségesebb, mint a másik. Mind Ezüstök, üresfejűek és megszállottjai a rangnak.

Ma éjjel még a szokásosnál is jobban gyűlölöm őket. Valószínűleg már a levetett harisnyájuk elég volna, hogy megmentsen engem, Kilornt és fél Dúcot a besorozástól.

Ma éjjel már másodszor csap belém villámként egy ötlet.

– Gisa! Kelj fel! – Nem suttogok. A húgom nagyon mélyen alszik. – Gisa!

Mocorog, és felnyög. – Néha szeretnélek megölni – motyogja.

– Milyen kedves. Most pedig ébresztő!

Még mindig csukva van a szeme, amikor ráugrom, akár egy óriási macska. Mielőtt kiabálni és nyafogni kezdene, és idehívná az anyámat, befogom a száját. – Csak hallgass meg! Ne beszélj, csak figyelj!

Fújtat a tenyerem alatt, de bólint.

– Kilorn…

A fiú említésére piros lesz az arca. Még kuncog is, amit pedig soha nem szokott. De most nincs időm a gyerekes rajongására.

– Hagyd már abba, Gisa! – Zihálva lélegzem. – Kilornt besorozzák.

A nevetését mintha elvágták volna. A besorozás nem tréfa mifelénk.

– Kitaláltam, hogyan menekítsem ki innen, hogy elkerülhesse a háborút, de a te segítségedre van szükségem hozzá. – Fáj kimondanom, de a szavak mégis elhagyják a számat. – Szükségem van rád, Gisa. Segítesz?

Nem habozik a válasszal, és heves szeretetet érzek a húgom iránt.

– Igen.

Jó, hogy alacsony vagyok, különben Gisa tartalék egyenruhája nem jönne rám. Vastag és sötét, cseppet sem a nyári napra való, gombjai és cipzárjai szinte izzanak a hőségben. A hátamon megbillen a zsák, szinte ledönt a lábamról a ruhák és varróeszközök súlya. Gisának saját zsákja és szűk uniformisa van, de őt egyáltalán nem zavarja. Hozzászokott a kemény munkához és a nehéz élethez.

Az út nagy részét a folyón felfelé hajózva tesszük meg több vékányi búza között egy jószívű földműves bárkáján, akivel Gisa évekkel ezelőtt összebarátkozott. Errefelé úgy bíznak benne az emberek, ahogyan bennem sohasem. A földműves egy mérfölddel a cél előtt, egy kanyargó kalmárút mellett elbúcsúzik tőlünk. A kereskedőkkel együtt baktatunk a Gisa által Kertkapunak nevezett helyhez, bár kertet sehol sem látni. Valójában csillogó üvegből készült kapu, amely elvakít, mielőtt belépnénk. A fal is ugyanebből az anyagból van, de nem hiszem, hogy az Ezüst király olyan ostoba, hogy üvegfal mögé bújna.

– Ez nem üveg – mondja Gisa. – Vagyis nem egészen az. Az Ezüstök felfedeztek egy módszert arra, hogyan hevítsék fel a gyémántot és ötvözzék más anyagokkal. Teljesen törhetetlen. Még egy bomba sem tudná keresztülütni.

Gyémántfal.

– Ez aztán fontos.

– Húzd be a fejed! Majd én beszélek – súgja.

A nyomában maradok, tekintetem az útra szegezem, a töredezett, fekete aszfalt átadja helyét a fehér kőnek. Olyan sima, hogy majdnem elesek, de Gisa megragadja a karom, hogy megtámasszon. Kilornnak a tengerészlábával nem okozna nehézséget járni rajta. De persze Kilorn itt sem lehetne. Ő már feladta. Én azonban nem.

Ahogy közeledünk a kapuhoz, a fényben hunyorogva próbálom meglátni a túloldalt. Noha Nyárvár csak egy évszakban él, és az első fagy előtt kiürül, a legnagyobb város, amelyet valaha láttam. A nyüzsgő utcák, boltok, kocsmák, házak és udvarok mind egy csillámló, gyémántüveg és márvány szörnyeteg felé mutatnak. Most már tudom, honnan kapta a nevét. A Napcsarnok csillagként ragyog, tornyainak és hidainak szövevénye harminc méter magasra emelkedik. Egyes részei látszólag tetszés szerint elsötétülnek, hogy biztosítsák a lakók zavartalanságát. A parasztok nem láthatják a királyt és az udvartartását. Az épület lélegzetelállító, ijesztő, káprázatos – és ez csak a nyári lak.

– Neveket! – vakkant egy mogorva hang, mire Gisa megtorpan.

– Gisa Barrow. Ő a nővérem, Mare Barrow. Segít árut hozni a mesterem számára. – Meg sem rezzen, a hangja sem remeg, szinte unottan cseng. A biztonsági tiszt int felém, mire látványosan megigazítom a zsákot. Gisa átadja az azonosítókártyáinkat. Mindkettő tépett, koszos, de azért megteszi.

A minket vizslató férfi ismerheti a húgomat, mert csak futó pillantást veszteget az azonosítójára. Az enyémet azonban alaposan megnézi, egy percig cikázik tekintete az arcom és a fénykép között. Kíváncsi vagyok, vajon ő is suttogó-e, aki belelát az elmémbe. Az hamar pontot tenne a kis kiruccanásunk végére, és alighanem még kábelhurkot is kapnék a nyakamba.

– Csuklókat! – morog. Máris megunt minket.

Egy pillanatra zavarba jövök, de Gisa gondolkodás nélkül előretartja jobb kezét. Utánozom a mozdulatot, és a biztos felé nyújtom a karomat. Egy pár piros pántot csattint a csuklónkra. A karikák addig szűkülnek, míg olyan szorosak nem lesznek, mint egy-egy bilincs – magunktól nem tudjuk levenni.

– Mozgás – mondja a tiszt, és lustán int. Két fiatal lányban nem lát fenyegetést.

Gisa köszönetképpen bólint, én nem. Ez a férfi nem érdemel köszönetet. Kitárul a kapu, és elindulunk előre. A szívverésem a fülemben dübörög, elfojtva a Nagykert zajait, és belépünk egy másik világba.

Még sohasem láttam ilyen piacot, amelyet virágok, fák és szökőkutak díszítenek. Az a néhány Vörös, akit látunk, piros pánttal a csuklóján sürög, siet dolgára vagy kínálja az áruját. Bár az Ezüstök nem viselnek karkötőt, könnyű őket kiszúrni. Tele vannak aggatva ékkövekkel és értékes fémekkel, mindegyiken egy vagyon lóg. Elég egy suhintás egy horoggal, és máris több kinccsel térhetek haza, mint amennyire egy életen át szükségem lehet. Valamennyien magasak, szépek és ridegek, és olyan lassan és kecsesen vonulnak, ahogy egyetlen Vörös sem képes. Egyszerűen nincs időnk arra, hogy ilyen ráérősen mozogjunk.

Gisa elvezet egy aranyporral hintett süteményekkel csábító cukrászda, egy élénk színű gyümölcsöket kínáló árus és számomra ismeretlen állatokból álló állatkert mellett. Egy kislány, a ruházata alapján Ezüst, almadarabkákkal etet egy pöttyös, lószerű teremtményt, amelynek lehetetlenül hosszúra nyúlt a nyaka. Néhány utcával odébb egy ékszerbolt tündököl a szivárvány minden színében. Megjegyzem magamnak, de már az is nehézséget jelent, hogy ne szédüljek. A levegő lüktet, vibrál az élettől.

Amikor már azt gondolnám, ennél a helynél semmi sem lehet fantasztikusabb, jobban megnézem az Ezüstöket, és eszembe jut, pontosan kicsodák. A kislány egy telki, aki három méter magasan lebegtet egy almát, hogy megetesse a hosszú nyakú állatot. Egy virágos elhúzza a kezét egy dézsa fehér virág fölött, mire növekedésnek indulva rátekerednek a könyökére. A zöldszívű a növények és a talaj ura. A szökőkút mellett két nimfa lustálkodik, lebegő vízgömbökkel szórakoztatva a gyerekeket. Egyiküknek narancssárga a haja, és a szeme még a gyerekek között is gyűlölködve csillog. A téren mindenféle és -fajta Ezüst éli különleges életét. Rengetegen vannak, valamennyien fenségesek, csodálatosak, hatalmasak, és iszonyú távol esnek az általam ismert világtól.

– Így él a másik oldal – mormolja Gisa válaszul az ámulatomra. – Az embernek felfordul a gyomra tőle.

Bűntudat fog el. Mindig irigykedtem Gisára, a tehetségére és a vele járó privilégiumokra, de sosem gondoltam bele, mit kellett ezekért fizetnie. Kevés időt töltött az iskolában és alig néhány barátja volt Dúcban. Ha Gisa közönséges lány volna, akkor több barátja is lehetne. Mosolyogna. Ehelyett tizennégy évesen robotol tűvel és cérnával, vállára veszi a családja jövőjét, és nyakig merül abba a világba, amelyet gyűlöl.

– Köszönöm, Gí – súgom a fülébe. Tudja, hogy nem csak a mai napra értem.

– Salla boltja ott van, a kék ponyvatető alatt. – Az egyik mellékutcába mutat, ahol apró bolt húzódik meg két kávézó között. – Bent leszek, ha szükséged van rám.

– Nem kell – vágom rá. – Ha bajba keverednék, akkor sem rántanálak bele.

– Helyes. – Megragadja a kezem, és egy pillanatra megszorítja. – Légy óvatos! Ma a szokottnál is zsúfoltabb.

– Több helyen bújhatok el – mondom somolyogva.

A hangja komolyan cseng. – Több a biztonsági ember is.

Folytatjuk az utunkat, minden lépéssel közelebb kerülünk a pillanathoz, amikor egyedül hagy ezen a különös helyen. Pánik söpör végig rajtam, ahogy Gisa óvatosan leemeli vállamról a zsákot. Elértünk a boltjába.

Hogy megnyugtassam magam, halkan fecsegek. – Ne beszélj senkivel, ne nézz senkinek a szemébe! Mindig légy mozgásban! Én arra megyek ki, amerről jöttem, a Kertkapun át. A biztos leveszi a pántomat, és megyek tovább. – Míg beszélek, bólint, a szeme ijedten és talán reménykedve elkerekedik. – Tizenhat kilométer az út hazáig.

– Tizenhat kilométer hazáig – visszhangozza.

A világot odaadnám, ha vele mehetnék. Nézem, ahogy Gisa eltűnik a kék ponyvatető alatt. Elhozott idáig. Most rajtam a sor.

• NEGYEDIK FEJEZET •

Ezerszer csináltam már ilyet: úgy figyelem a tömeget, ahogyan egy farkas a nyájat. Keresi a gyengéket, a lassúkat, az ostobákat. Csakhogy most én hasonlítok inkább zsákmányra. Lehet, hogy egy fürgét választok, aki fél szívdobbanás alatt elkap, vagy még rosszabbat: egy suttogót, aki alighanem másfél kilométerről megérezné a közeledésemet. Még a kis telki lány is fölém kerekedne, ha balul sülnének el a dolgok. Vagyis gyorsabbnak, okosabbnak, és ami még rosszabb, szerencsésebbnek kell lennem, mint korábban bármikor. Őrjítő. Szerencsére senki sem figyel fel egy újabb Vörös szolgára, az istenek lába alatt sertepertélő féregre.

Visszamegyek a térre, a karom lazán, de tettre készen lóg az oldalomon. Általában átvágok egy tömeg sűrűjén, hagyom, hogy a kezem erszényekbe és zsebekbe kóstoljon, ahogy a pókháló fogja be a legyeket. Nem vagyok olyan ostoba, hogy ezzel itt is próbálkozzam. Inkább követem a sokaságot a téren. Most már nem vakít el a káprázatos környezet, hanem meglátom a repedéseket a kövön és a fekete egyenruhás biztosokat, akik árnyékban lapulnak. Élesebben látom a lehetetlen Ezüst világot. Az Ezüstök alig néznek egymásra, és soha nem mosolyognak. A telki lány unottan eteti az állatot, az árusok még csak nem is alkudoznak. Csak a Vörösök tűnnek elevennek, ahogy a lassan vonuló, tehetős férfiak és nők között cikáznak. A hőség, a nap és az élénk színű lobogók ellenére sem láttam még ennyire hideg helyet.

Engem leginkább a fakoronákban vagy a sikátorokban elrejtett fekete videokamerák aggasztanak. Otthon csak itt-ott akadtak a helyőrségben vagy az arénában, de a piac fölött mindenütt vannak. Hallom, ahogy halkan, zümmögve intenek: valaki figyel.

A tömeg hullámzása végigsodor a nagysétányon, az ivók és kávézók mellett. Ezüstök ülnek egy szabadtéri bárnál, és reggeli italukat élvezve bámulják a járókelőket. Mások a falakba ágyazott vagy boltívekről lelógó képernyőket nézik. Mindegyiken más film megy, a régi arénaharcoktól kezdve a ragyogó színekben pompázó új műsorokig, amelyeket nem értek. Az egész összekeveredik a fejemben – a képernyők éles sípolása, a messzeségbe vesző sztatikus zörejek a fülemben zúgnak. Nem tudom, ők hogyan bírják elviselni. Az Ezüstöknek azonban szinte rá sem hederítnek a videókra.

A Napcsarnok csillámló árnyékot vet rám, és ismét azon kapom magam, hogy tátott szájjal bámulom. Zümmögés ránt ki révületemből. Először olyannak hallom, mint az arénában a jelzést, amely a mérkőzés kezdetét jelzi, de ez más. Mélyebb, és valahogy súlyosabb. Gondolkodás nélkül a zörej felé fordulok.

A bárban mellettem valamennyi képernyő ugyanarra az adásra kapcsol. Nem királyi beszéd, hanem egy híradás. Még az Ezüstök is megtorpannak, hogy feszült csendben végignézzék. A zümmögés után kezdődik a bejelentés. Szőke nő jelenik meg a képernyőn, vattaszerűen szálló hajjal. Kétségtelenül egy Ezüst. Egy darab papírról olvassa fel szövegét, és rémültnek látszik.

– Norta Ezüstjei, elnézést kérünk a műsor megszakításáért. Tizenhárom perccel ezelőtt terrortámadás érte a fővárost.

Körülöttem levegő után kapkodnak az Ezüstök, rémült mormolás hallatszik.

Hitetlenkedve pislogok. Terrortámadás? Az Ezüstök ellen?

Lehetséges ez?

– Kormányépületeket ért szervezett bombatámadás Nyugat-Archeonban. A jelentések szerint a Királyi Törvényszék, a Kincstár és a Fehértűz palota megsérült, de a törvényszéken és a kincstárban ma reggel nem tartottak ülést. – A kép a nőről egy égő épület képére vált. Biztosok evakuálják a bent ragadtakat, miközben nimfák locsolnak vizet a lángokra. A karjukon fekete-vörös keresztet viselő gyógyítók rohangálnak közöttük. – A királyi család éppen nem tartózkodott Fehértűzben, és jelenleg nincsen hír halottakról. Tiberias király egy órán belül beszédet intéz a néphez.

Egy Ezüst mellettem ökölbe szorított kézzel a pultra csap, mire repedések pókhálója fut végig a szilárd kőlapon. Egy melák. – A tóvidékiek! Északon vesztésre állnak, ezért délre jönnek, hogy ránk ijesszenek!

– El kell törölnünk őket a föld színéről, visszaverni őket a Pusztáig! – tesz rá egy lapáttal egy másik Ezüst. Sokan egyetértően éljeneznek. Minden önuralmamra szükségem van, hogy ne ripakodjak rá ezekre a gyávákra, akik soha nem látják a frontvonalakat és nem küldik harcba a gyerekeiket. Az Ezüst háborúért Vörös vérrel fizetnek.

Ahogy egyre több látszik a videóból, és a törvényszék épületének márványhomlokzata szétrobban, egy gyémántüveg fal pedig egy tűzgolyó útját állja, majdnem felujjongok örömömben. Az Ezüstök nem legyőzhetetlenek. Vannak ellenségeik, akik ártani tudnak nekik, és most az egyszer nem a Vörösök élő pajzsa mögé bújnak.

Visszatér a bemondónő, sápadtabban, mint valaha. Valaki a képernyőn kívülről odasúg neki, mire remegő kézzel pörgeti végig jegyzeteit. – Úgy tűnik, egy szervezet felelősséget vállalt az archeoni bombatámadásért – mondja kicsit dadogva. A kiáltozó férfiak hamar elcsendesednek, kíváncsiak az elhangzó szavakra. – Egy Skarlát Gárda nevű terroristacsoport néhány perccel ezelőtt a következő felvételt tette közzé.

– A Skarlát Gárda? – Ki a fene…? – Ez valami trükk…? – és más zavart kérdések hangzanak fel a bár körül. Senki sem hallott még korábban a Skarlát Gárdáról.

De én igen.

Farley is a Skarlát Gárdához tartozónak vallotta magát és Willt. De ők mindketten csempészek, nem terroristák vagy bombamerénylők, aminek a híradás nevezi őket. Ez csak véletlen, nem lehet, hogy róluk van szó.

A képernyőn szörnyű látvány fogad. Egy nő áll imbolygó kamera előtt, arcán skarlátvörös kendő, amely alól csak aranyszőke haja szúrós, kék szeme látszik ki. Egyik kezében pisztolyt, a másikban rongyos vörös zászlót tart. Mellkasán szétszakadt napot formáló bronzkitűző.

– Mi vagyunk a Skarlát Gárda, a szabadságáért és egyenlőségéért állunk ki valamennyi ember számára… – mondja a nő. Felismerem a hangját.

Farley.

–… kezdve a Vörösökkel.

Nem kell ahhoz zseninek lennem, hogy tudjam, egy dühös, erőszakos Ezüstökkel teli bár az utolsó hely, ahol most egy Vörös lánynak lennie kellene. Mégsem bírok moccanni. Képtelen vagyok elszakítani a pillantásomat Farley arcáról.

– Azt hiszitek, hogy a világ urai vagytok, de királyi és isteni uralmatoknak hamarosan bealkonyul. Amíg el nem ismeritek, hogy emberek és egyenlők vagyunk, harcra számíthattok. Nem a csatamezőn, hanem a városaitokban. Az utcáitokon. Az otthonaitokban. Nem láttok minket, de mindenhol ott vagyunk. – Hangjából tekintély és kiegyensúlyozottság hallatszik. – És a felkelésünk vörös, mint a hajnal.

Vörös, mint a hajnal.

A felvétel véget ér, visszavált a reszkető állú szőkére. A híradás maradékát kiáltások szakítják félbe, ahogy a bárt körülvevő Ezüstök megtalálják a hangjukat. Farley-ról ordítoznak, terroristának, gyilkosnak, vörös ördögnek nevezik. Mielőtt észrevennének, kihátrálok az utcára.

De a sétányon végig, a tértől a Napcsarnokig Ezüstök özönlenek ki a bárokból és kávézókból. Próbálom letépni csuklómról a piros pántot, de az a vacak szorosan tart. A többi Vörös menekülni kezd, eltűnik a sikátorokban és az ajtók mögött, és van annyi eszem, hogy kövessem őket. Mire találok egy mellékutcát, sikoltozás hallatszik.

Bár az eszem azt súgja, ne tegyem, mégis hátranézek, és egy Vörös férfit pillantok meg, akit nyakánál fogva emel fel Ezüst támadója, hiába könyörög: – Kérem, nem tudom, nem tudom, kik azok az emberek!

– Mi ez a Skarlát Gárda? – ordítja az arcába az Ezüst. Az egyik nimfa férfi az, aki alig fél órája még a gyerekekkel játszott. – Kik azok?

Mielőtt szerencsétlen Vörös válaszolhatna, vízkalapács csap az arcába. A nimfa felemeli kezét, mire a víz is a magasba tör, és ismét rázúdul. Ezüstök gyűlnek köréjük, kárörvendően hujjogatva biztatják társukat. A Vörös köpköd, fulladozik, próbál levegőhöz jutni. Minden szabad másodpercben az ártatlanságát bizonygatja, de a víz tovább árad. A gyűlölettől tágra nyílt szemű nimfa nem adja jelét annak, hogy meg akarna állni. Vizet szív el a szökőkutakból, a poharakból, és újra meg újra záporoztatja.

Vízbe fogják fojtani.

A kék ponyvatető a világítótornyom, amely átvezet a pánikba fulladt utcákon, miközben kerülgetem a Vörösöket és Ezüstöket. A zűrzavar rendszerint a barátom, megkönnyíti a tolvajlást. Senkinek sem tűnik fel egy eltűnt erszény, amikor csőcselék elől rohan. De Kilorn és a kétezer korona már nem a legfontosabb. Csak arra tudok gondolni, hogy el kell érnem Gisát, és ki kell jutnunk a városból, amely hamarosan börtönné válik. Ha bezárják a kapukat… Nem akarok belegondolni abba, hogy csapdába eshetek az üveg mögött, karnyújtásnyira a szabadságtól.

Biztosok rohangálnak fel-alá az utcán – nem tudják, mit tegyenek, kit védjenek. Néhányan Vöröseket terelnek össze, és térdre kényszerítik őket. Reszketve rimánkodnak, újra meg újra elismétlik, hogy nem tudnak semmit. Akármibe lefogadom, hogy én vagyok az egyetlen az egész városban, aki a mai napot megelőzően egyáltalán hallott a Skarlát Gárdáról.

Újabb félelem hasít belém. Ha fogságba esek, ha elmondom azt a keveset, amit tudok… mit tesznek akkor a családommal? Kilornnal? Dúccal?

Nem foghatnak el.

A bódékat használom fedezékként, olyan gyorsan rohanok, ahogy a lábam bírja. A főutca csatatérré vált, de a tekintetem előreszegezem a téren túli kék ponyvatetőre. Elszaladok az ékszerbolt előtt, és lelassítok. Egyetlen darab megmenthetné Kilornt. De abban a pillanatban, amikor megállok, üvegszilánkok karcolják végig az arcomat. Az utcán egy telki észrevett, és ismét megcéloz. Nem adok neki esélyt, és futásnak eredek, függönyök, bódék és kinyújtott karok alá siklok, míg végre visszaérek a térre. Mielőtt felocsúdhatnék, vízbe csobban a lábam, ahogy átrohanok a szökőkúton.

Egy tajtékos, kék hullám oldalba kap, és belök az örvénylő vízbe. Nem mély, valamivel több mint fél méter lehet az aljáig, de a víz ólomként nehezedik rám. Nem bírok mozdulni. Nem bírok úszni. Nem kapok levegőt. Alig tudok gondolkozni. Magamban azt sikítom: