Susan Crosby

Született szőke

Tina Leonard

Házasság határozott időre

Cathy Gillen Thacker

Egy cseppnyi romantika

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Bova Crosby, 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: The Millionaire's Christmas Wife (Silhouette, Special Edition)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Tina Leonard, 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: The Texas Ranger's Twins (Harlequin, American Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Bosnyák Edit

© Cathy Gillen Thacker, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: Wanted: One Mommy (Harlequin, American Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Gärtner Zita

Nyomtatásban megjelent: a BIANCA 342. számában, 2022.

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-443-8

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Susan Crosby

Született szőke

1. FEJEZET

Denise Watson erősen kételkedett benne, hogy Gideon Falcon pontosan érkezik. Ő maga kínosan lelkiismeretes és pontos volt ugyan, de úgy tapasztalta, hogy a férfiakra nemigen jellemző ez a tulajdonság.

Kíváncsian nézett ki harmadik emeleti sarokirodájának ablakán. Denise egy sikeres munkaközvetítő ügynökség tulajdonosa volt, a Szolgálatára! nevűé, amely pontosan egy éve tette át a székhelyét ide, Sacramento egyik legfelkapottabb üzleti negyedébe.

Odalenn élénk volt a forgalom, de a lány hamar felfigyelt egy motorbiciklire, amely ügyesen elfoglalt egy éppen felszabaduló parkolóhelyet. Ez biztosan ő lesz, gondolta. Ki más közlekedne még december közepén is motorral? Igen, Gideon vérbeli kalandor volt, aki repülőgépet és helikoptert vezet, és kalandtúrákat visz a vadonba.

Denise látta, hogy a férfi leold valami hosszú és keskeny dolgot a motor hátuljáról, aztán leveszi a bukósisakját, és elindul az irodaház bejárata felé.

A lány hátradobta a haját, és az íróasztala felé fordult. Önmagát is sikerült vele meglepnie, milyen izgalomba jött. Fülében dobolt a vér. Szó, ami szó, Gideon igen nagy hatással volt rá egy hónappal ezelőtt, amikor a bátyja, David esküvőjén végigtáncolták az éjszakát.

De ez végül is érthető. A férfi pokolian jóképű volt, sötét hajú, kék szemű, a testalkatáról pedig csak felsőfokban lehetett volna beszélni… Sajnos azonban a jellemük egyáltalán nem egyezett. Tűz és víz voltak: Gideon köztudottan könnyelmű kalandor, Denise ellenben jó ideje maga a megtestesült megbízhatóság és óvatosság.

Arról a jelentéktelen apróságról már nem is beszélve, hogy az esküvő óta Gideonnak egyszer sem jutott eszébe felhívni őt.

A titkárnő pontban három órakor jelentette be Mr. Falcont, és Denise egészen az ajtóig elébe ment.

Levágatta a haját! Ez volt az első gondolata, amikor meglátta. Nem mintha régen igazán hosszú lett volna – épp csak annyira, hogy a nyakába lógjon, vagy éppen tánc közben az arcába hulljon. Most azonban határozottan szalonképes volt a frizurája. Amolyan üzletemberes. Az öltözéke ellenben minden volt, csak nem irodai: bár fehér inget viselt, hozzá farmert, motoroscsizmát és fekete bőrkabátot húzott.

– Köszönöm, hogy ilyen hirtelen időt szakított rám – mondta kézfogás közben Gideon.

– Szerencséje volt – mosolygott Denise. – Épp a hívása előtt nem sokkal mondott le valaki egy találkozót. Tudja, nálunk a karácsony előtti időszak igen forgalmasnak számít. Nem akarja levenni a kabátját?

– De igen, köszönöm.

Gideon az asztal sarkának támasztotta a kezében tartott hosszúkás papírhengert, aztán kibújt fekete bőrkabátjából, és az egyik látogatószék karfájára dobta.

– Nos, mit tehetek magáért?

– Szükségem volna egy nőre.

Denise egyértelműen csalódott volt. Amikor Gideon időpontot kért tőle, titkon abban reménykedett, hogy ez csak ürügy, a férfi valójában viszont szeretné látni. De most nyilvánvalóvá vált, hogy a látogatása tényleg kizárólag üzleti természetű. Ő tehát nem tett olyan benyomást Gideonra, mint a férfi őrá.

– Egy nőre? – kérdezett vissza tárgyilagosan, majd leült a számítógépe elé, és közelebb húzta a billentyűzetet. – Jó. Mégis, milyen feladatkört szán a hölgynek?

– Feleség.

Denise hűvösen elmosolyodott.

– Kifejtené ezt egy kicsit bővebben? Olyasvalakire gondol, aki elintézi a bevásárlást, takarít és vigyáz a gyerekekre, vagy inkább olyan hölgyet szeretne, aki megszervezi a kerti partikat és a…

– Nem. Feleséget keresek.

Denise nagyot nézett.

– Attól tartok, összetéveszt minket egy társkereső irodával. Mi elsősorban háztartási alkalmazottakat közvetítünk.

– Mégis szerzett feleséget a fivéreimnek.

– De nem szándékosan. Csak úgy alakult.

Gideon ledobta magát egy székre, hanyagul hátradőlt, és keresztbe vetette a lábát.

– David és Noah rendkívül nagyra becsülik a maga képességeit. Valósággal csodával határos az ügyessége, azt mondják. Még Noah gyerekeinek is talált megfelelő nevelőnőt, pedig az egyáltalán nem lehetett könnyű.

– Szerencsém volt – vallotta be Denise. – Tricia éppen akkor jelentkezett nálunk, és megvolt minden szükséges képesítése.

– Tricia mostanra Noah menyasszonya, Davidéknél pedig már az esküvő is megvolt – mosolygott Gideon. – Mondom én, hogy maga másodállásban kerítőnő. Különben a cégének tudomásom szerint az a jelmondata, hogy „Bérelhető feleségek olcsón!”.

– Ez csak egy, a figyelem felkeltésére alkalmas tréfás szlogen! – tiltakozott a lány. – Azért választottuk éppen ezt, mert az emberek, akiket kiközvetítünk, általában egy szorgalmas feleség feladatait vállalják magukra.

– Kivéve persze a hitvesi ágyban nyújtható szolgáltatásokat.

– Ez csak természetes – jelentette ki fagyosan Denise.

– Nekem is pont ilyen feleségre lenne szükségem. Egy látszatfeleségre, akitől természetesen nem várnék el szexuális szolgáltatásokat.

– Mégis, mi célból?

– Szeretnék megszerezni egy igen ígéretes szállodát a hozzá tartozó hatalmas síközponttal.

Denise felkapta a fejét.

– És ehhez nősnek kell lennie? – kérdezte hitetlenkedve.

– Pontosan.

– Ilyet még életemben nem hallottam. Nem akarja mindjárt az átlagosnak számító két és fél gyereket is kibérelni?

Gideon elvigyorodott.

– Nem, gyerekekre nincs szükségem. Ámbátor egy kismamapocak meggyőzően hatna… – Előrehajolt az asztal fölött, és a lányra nézett. – Nekem egy okos és magabiztos nő kell, aki társaságban is ki meri nyitni a száját. Aki otthonosan mozog az üzleti világban, aki nem ijed meg néhány öltönyös férfitól. Egy olyan nő, akire mindenki felfigyel. Ért engem?

– Hogyne. És pontosan mennyit lenne hajlandó fizetni ennek a két lábon járó tökéletességnek?

– Fogalmam sincs. Mennyi az ilyenkor szokványos bér?

– Ez esetben nem beszélhetünk szokványos bérről, mert ilyesmit még senki sem kért tőlem – felelte ingerülten Denise. – Szóval akkor először meg kell keresnünk a megfelelő személyt, és csak azután állapodunk meg vele a honoráriumról…

– Attól tartok, nem értett meg, Denise. A megfelelő személyt nem kell megkeresnünk, mert már megvan. Maga az, akire gondoltam.

Denise megborzongott.

– Az… az lehetetlen. Engem nem lehet ilyesmire felkérni.

– Miért nem?

– Mert cégvezető vagyok, és nincs időm rá.

– Igazodni fogok magához, megígérem. Megelégszem vele, ha esténként illetve hétvégeken szán rám némi időt.

– Erről ne is álmodjon, Gideon!

– Jaj, ne kéresse már magát! Tudja mit? Vacsorázzunk együtt ma este, és beszéljük meg! Hoztam magammal pár tervrajzot, amit szívesen megmutatnék.

– Csak nem hiszi, hogy megvehet egy vacsoráért?

A férfi szélesen elmosolyodott.

– Egy próbát megér, nem gondolja?

– Senki nem hinné el, hogy házasok vagyunk. Hiszen nem is ismerjük egymást!

– Az nem gond. Majd azt mondjuk, hogy David esküvőjén ismerkedtünk meg, és első látásra egymásba szerettünk. Az egész estét együtt töltöttük, csak egymással táncoltunk, a többieket észre sem vettük. Mindjárt tudtuk, hogy összetartozunk, és egyetlen pillanatig sem akartunk a másik nélkül élni. Így aztán pár nappal később egy hirtelen ötlettől vezérelve Renóba utaztunk, és összeházasodtunk. Higgye el, ez lesz az évszázad szerelmi története! Mindenki minket fog irigyelni.

Denise olyannyira belefeledkezett a mesébe, hogy komoly erőfeszítésébe került visszatérnie a valóságba. A pokolba! Ha a férfi még őt is meg tudta győzni, nyilván mindenki mást is meg fog… Ki hitte volna, hogy Gideon Falcon ilyen romantikus lélek? Eddig leginkább egy Hemingway-hősre emlékeztette a lányt. Egy túlélőművészre. Aki eszményi társ, ha valaki meg akar úszni egy repülőkatasztrófát.

Mégis berzenkedett ellene, hogy rábólintson a javaslatra. Működött ugyanis az önvédelmi ösztöne.

– Én azért bele tudnék kötni ebbe a történetbe – gáncsoskodott. – A fivérei például biztosan csodálkozni fognak, hogy mostanáig eltitkoltuk előlük a házasságunkat.

– Ó, nekik nem feltétlenül kötjük az orrukra! Nem akarom nagydobra verni ezt az egészet, csak az eladók és az ügylet egyéb résztvevői előtt kell eljátszania a nejem szerepét. Egymásra találásunk történetét csak a biztonság kedvéért ötlöttem ki, arra az esetre, ha valaki rákérdezne. De kérem, legalább nézze meg a terveimet! Ha utána is elutasító, ígérem, nem nyaggatom tovább. Nos, halljuk, hajlandó velem vacsorázni?!

Végtére is a férfi Noah és David testvére. Egy vacsora semmiképp nem árthat, gondolta Denise, és összekulcsolta a kezét az íróasztalon.

– Négykor és fél ötkor még van egy találkozóm – mondta.

– Akkor ötre magáért jövök, ha megfelel. – Gideon megfogta a hengeres papírtokot, amelyet magával hozott, és feltette az asztalra. – Ezt addig itt hagyhatom, ugye?

– Természetesen.

Kézfogás helyett Gideon búcsúzóul a lány vállát szorította meg finoman, mire Denise hormonjai beindultak, és bizseregni kezdett minden porcikája.

– Akkor viszlát ötkor! – mondta Gideon, és távozott.

Denise utánanézett az ablakból, és csodálkozott, mert a férfi nem szállt motorra, hanem gyalog indult el a legközelebbi bevásárlóközpont felé.

– Hahó!

A helyettese, Stacy hangja térítette magához. A lány nyilvánvalóan már többször megszólította, mert most ott állt közvetlenül mellette, és próbálta minden lehetséges módon magára vonni a figyelmét.

– Mi az? – kérdezte meg kissé nyersen Denise.

– Éppen azt mondtam, micsoda cuki pofa ez a te Mr. Falconod! – áradozott Stacy. – Gondolom, David és Noah rokona.

– Igen, a testvérük. Ő a középső fiú.

– És neki is háztartási alkalmazott kell? Milyen vicces lenne, ha a fivérei után ő is rátalálna nálunk élete szerelmére!

– Erősen kétlem, hogy így lesz.

– Mégis, mit akart? – tudakolta a lány.

– Engem.

– Nocsak! Ezek szerint nem üzleti megbeszélésetek volt? Nem is tudtam, hogy ismeritek egymást.

– David esküvőjén találkoztunk.

– Rosszabbul is járhattál volna.

– Jártam is már rosszabbul, nem is egyszer.

– Na és? Elvisz valahová?

– Igen, vacsorázni. Még ma este.

– Akármibe lefogadom, hogy istenien csókol! – sóhajtott fel vágyakozva Stacy. – Mindent el kell mesélned holnap, a legapróbb részletekig!

Másfél órával később Gideon nyugodtan sörözött, és várta, hogy Denise végigolvassa az üzleti tervét. A lány fekete selyemblúzt, fekete szoknyát és magas sarkú szandált viselt, s pontosan olyan volt, mint amilyennek Gideon emlékezett rá. Magas, formás, zöld szemű, vállig érő barna hajú…

A hajtövét alaposabban megnézve azonban Gideon rájött, hogy Denise valójában szőke. Nahát, milyen furcsa! Hiszen a nők inkább szőkére szeretik festeni a hajukat, nem fordítva. Itt valami titok lappang…

Amikor a pincér kihozta a salátákat, Denise félretette az üzleti tervet.

– Szóval egy síparadicsomot kíván megvásárolni.

– Igen. Úgy hívják, hogy Trails. A Tahoe-tó nevadai oldalán helyezkedik el. – Gideon a villájára szúrt egy darab paradicsomot. – Mint látja, a terület lehetőségei manapság messze nincsenek kiaknázva. A síszezon lezárultával legelőként hasznosítják. A tulajdonosok, Ed és Joanne Baker tizenöt síkunyhót építtettek fel ide, még a hetvenes évek közepén. Ezeket le szeretném bontatni, és egy olyan létesítményt emelnék a helyükre, amely egész évben hasznosítható. Hogy ne csak sífutni lehessen a környéken, hanem például túrázni, kerékpározni és lovagolni is. Egy wellness hotel építését tervezem, fürdőrészleggel és mindennel, ami kell.

Gideon látta az érdeklődést megvillanni Denise szemében, de a lány a következő pillanatban már úgy tett, mintha a salátáját tanulmányozná.

– Meddig kell megtennie az ajánlatát Bakeréknek? – kérdezte.

– Szentestéig, vagyis még tíz napom van. Mint látja, a tervek elkészültek, csak a dolog pénzügyi oldala hibádzik. Meghalt ugyanis a társam, Max Beauregard, és ez nem csupán azért tragédia, mert egyedül nincs ennyi pénzem. Hanem azért is, mert egyedül nem tudom teljesíteni Bakerék elvárásait. Ők ugyanis egy fiatal házaspárnak akarják eladni a helyet, akik megőrzik a Trails nevét és családias jellegét. Így két választásom maradt: keresek Max helyett egy másik nős és fiatal üzletembert, aki hajlandó pénzt fektetni az ügybe. Vagy úgy teszek, mintha magam volnék nős, és nem támasztok követelményeket a leendő társammal szemben. Számomra ez utóbbi tűnik a könnyebbik megoldásnak.

– Szóval át akarja verni Bakeréket?

– Nem. Meg akarom szerezni a Trailst. Az, amit kezdeni akarok a területtel, az tökéletesen megfelel az ő elképzeléseiknek: egy pihenőhelyet akarok létrehozni, ahol a családok jól érezhetik magukat, ahol az óvodástól a nagypapáig mindenki talál valami szórakoztató elfoglaltságot. És ha az ügy érdekében házasnak kell hazudnom magam, ám legyen.

– És ha Bakerék rájönnek a turpisságra?

– Hogy jöhetnének rá? Hiszen csak maga meg én tudjuk az igazságot, és mi nyilván nem fogjuk elmondani nekik.

Denise letört egy darabkát a zsemléjéből, és nagy gonddal megvajazta.

– Ez igaz. Hány befektetőt szeretne bevonni a projektbe?

– Egyetlenegyet.

– Tényleg? – A lány őszintén elcsodálkozott.

– Igen. Ha többen vagyunk, akkor csak az egész egy kis szelete marad nekem, márpedig nem azért dolgoztam ilyen keményen, hogy végül kisebbségben maradjak.

– Szóval egy egyenrangú partnert keres?

– A legjobb az lenne, ha olyasvalakit találnék, aki beéri negyvenkilenc százalékos részesedéssel, vagyis aki elfogadja, hogy enyém a döntő szó. De én is tudom, hogy elég csekély az esélye, hogy ilyen emberre bukkanok.

Denise letette a villáját az üres tányérra, majd ivott egy korty bort. Gideon szinte látta, hogyan dolgoznak az agyában a fogaskerekek.

– Az elképzelései komoly benyomást tettek rám – ismerte el a lány. – Legalábbis nagy részük.

A férfi mosolygott.

– És mi az, ami nem tetszik?

– A hotel terve.

– James Madigan készítette – mentegetőzött a férfi. – Ismert építész és ráadásul szálloda-specialista.

– Igen, tudom. – Denise elhárító mozdulatot tett.

– Árulja el, mi nem tetszik magának a tervekben?

– Ne értsen félre, kétségem sincs afelől, hogy Madigan jó szállodákat épít, de fantáziája és szépérzéke nem sok van. Nézze csak meg jobban! A hotel, amelyet tervezett, egyáltalán nem illik a környezetbe. Ami meg a belsőépítészeti megoldásokat illeti, azokról jobb nem is beszélni. Olyan… tizenkettő egy tucat. Nincs benne semmi különleges. És ahogy a terepet nézem, bizonyára gyönyörű a kilátás. Márpedig azt sokkal jobban ki kellene használni. Látom, a szobák nagy része a völgyre néz ugyan, de a közösségi tereket is úgy kellene kialakítani…

Denise hirtelen elnémult, és bocsánatkérőn elmosolyodott.

– Elnézést! Lassan kezdek úgy viselkedni, mintha nem is a magáé, hanem az enyém volna az ötlet.

Gideon figyelmesen nézte. Nem várt ekkora lelkesedést a lány részéről, de tagadhatatlanul tetszett neki a dolog.

– Sajnos már nincs idő, hogy változtassak a terveken.

– Hogyne lenne. A terveknek nem kell tökéletesen kidolgozottnak lenniük. A fő, hogy a költségeket jól kalkulálják.

– Ebben van igazság – ismerte el a férfi.

Közben a személyzet elvitte a salátástányérokat és hozta a fő fogást: lazacot Denise-nek és marhaszeletet Gideonnak.

– De ha nincs pontos építési terv, nincs az a befektető, aki akár egy lyukas garast invesztálna a szállodámba.

– Dehogyis nincs. – Denise egy pillanatig hallgatott, aztán a férfira nézett. – Mondja, magának tényleg sejtelme sincs, ki vagyok?

Gideon szeme elkerekedett.

– Nem értem, hová akar kilyukadni.

– Talán segít, ha elárulom, hogy régen Deni néven voltam közismert.

A férfinak szüksége volt pár másodpercre, mire leesett nála a tantusz. Deni Watson?! Szinte maga előtt látta a sok évvel ezelőtti címlapfotókat. A lánynak akkoriban rövid, szőke, borzas frizurája volt, és mindig a legjobb barátnőjével, Dani Akárkicsodával mutatkozott. Deni és Dani – így hívta őket a bulvársajtó. Fiatalok voltak, önfejűek, és nagyon szépek. A legnagyobb partiarcok, akik valaha éltek a földön.

Vagyis Denise Watson nem más, mint Lionel Watsonnak, a Watson szállodalánc tulajdonosának a lánya.

2. FEJEZET

Denise nem zavartatta magát a férfi döbbent tekintetétől, nyugodtan tovább fogyasztotta a lazacot.

– Aha. Szóval ezért ért ennyire a szállodákhoz – biccentett végül Gideon. – Rendszerint nemigen olvasok pletykalapokat, de arra azért emlékszem, milyen vad spekulációkba kezdtek a firkászok, amikor maga egyik pillanatról a másikra eltűnt a színről. Mennyi ideje is már?

– Öt éve. – Denise koccintásra emelte a poharát. – Először azt találták ki, hogy végzetes autóbalesetet szenvedtem, aztán meg azt, hogy teherbe ejtett egy titokzatos keleti herceg.

– És valami olyasmit is irkáltak, hogy elvonókúrán van egy drogklinikán.

– Ó, igen, ez a kedvencem! Tudja, régen tényleg szerettem bulizni, de sosem éltem kábítószerrel. Sőt mondhatom, mindössze egyetlen esetben sikerült nyilvánosan lejáratnom magam. Igaz viszont, hogy ez az egy eset alighanem életem végéig elkísér majd.

– Miért vonult vissza a nyilvánosságtól annak idején? És miért festette barnára a haját? Hogy fel ne ismerjék?

– Be akartam bizonyítani, hogy vagyok valaki apám neve és támogatása nélkül is. – Denise letette a borospoharát. – Ezt csak azért mondtam el magának, hogy tudja: nem biztos, hogy segít magán, ha engem választ álfeleségnek. Lehet, hogy többet ártok majd az ügynek, mint amennyit használok. Sok ember van, aki a régi, vad korszakom miatt nem rokonszenvez velem. Szóval gondolja át még egyszer, továbbra is engem akar-e, vagy inkább keressek magának egy jobb álfeleséget.

– Ez nem kérdés!

Tényleg nem volt az. Gideon egyre jobban lelkesedett eredeti ötletéért.

– Maga kell nekem. Tehát alapjában véve támogatja az elképzeléseimet?

Denise igyekezett nem kimutatni, mennyire örül a férfi döntésének.

– Alapjában véve igen. De szeretném hazavinni a papírokat, hogy alaposabban átnézhessem őket. És mindenképpen látni szeretném azt a méretarányos makettet, amelyet a tervek említenek. Ja, és persze az sem volna baj, ha az eredeti helyszínt is láthatnám.

Gideon mosolygott.

– Miért ilyen kíváncsi? Nem azt kérem, hogy fektessen pénzt a szállodámba, hanem azt, hogy játssza el a feleségem szerepét.

– Sokkal meggyőzőbb lesz a játékom, ha magam is lelkesedem az ügyért.

– Igen, igaza van. Ezt nem vonom kétségbe.

A pincér leszedte az asztalt, és desszertet ajánlott, de mind Denise, mind Gideon csak a fejét rázta. Miközben elhagyták az éttermet, megegyeztek, hogy másnap megnézik a leendő építési területet.

– Hol áll az autója? – kérdezte a férfi. – Valahol az irodájánál hagyta?

– Nem. Gyalog járok munkába. Nagyon közel lakom.

– Hazavihetném Hildán, de sajnos nincs másik bukósisakom. És ebben a szoknyában szerintem nem is tudna felülni mögém. Tudja mit? Hazakísérem gyalog.

– Hilda a motorja? Milyen kedves név. Különben köszönöm a szíves felajánlást, de erre tényleg semmi szükség. Mint már mondtam, közel lakom. Magának viszont sietnie kell, mert ha nem csal a szimatom, hamarosan elered az eső, és legalább egy óra, mire hazajut.

– Csak nem képzeli, hogy parancsolgathat nekem? Hazakísérem és punktum. Ha fejre áll, akkor is.

– Na, akkor most ki parancsolgat itt kinek?

Gideon nem szólt semmit, csak Denise hátára tette a kezét, hogy gyorsabb haladásra ösztökélje. A lány úgy érezte, mintha elektromos áram futott volna végig rajta.

– Mindig ilyen magas sarkokon pipiskedik?

– Az irodában felejtettem az utcai cipőmet – füllentette Denise. Valójában dehogy felejtette. Szándékosan hagyta magán ezt, mert nem kerülte el a figyelmét, mennyire megcsodálta a lábát Gideon.

– Hogyan szólítsam? – érdeklődött a férfi. – Deninek vagy Denise-nek?

– A Denise talán kevésbé feltűnő.

– Nem volna jobb, ha az emberek tudnák, kivel van dolguk?

A lány szigorúan nézett Gideonra.

– Rossz a hírem, ne felejtse el!

– És jogosan rossz?

– Nem mondhatnám. Már fiatalkoromban sem voltam olyan könnyelmű és felelőtlen, mint amilyennek az újságok megpróbáltak beállítani.

Átkeltek a lámpás kereszteződésen, vagyis mindössze egysaroknyira voltak már attól a toronyháztól, amelyben Denise lakott.

– Mi lesz akkor, ha Max barátja helyére nem talál másik befektetőt? – kérdezte a lány.

– Akkor kénytelen leszek lemondani a Trailsről. De pozitívan gondolkodom, és még nem adtam fel a reményt. Majdcsak akad valaki.

Denise megállt.

– Megérkeztünk. Feljön egy kávéra? – érdeklődött udvariasan.

– Köszönöm, de igyekeznem kell. Jó lenne hazaérni, mielőtt elered az eső. – A férfi felnézett. – Hányadikon lakik?

– A mágikus tizenharmadikon. Csodás a kilátás.

– Tőlem is. – Gideon átnyújtotta a lánynak a papírtekercset a tervekkel.

– Köszönöm. Holnap kilencre magánál vagyok.

– Rendben – biccentett Gideon. – És nehogy reggelizzen! Készítek kettőnknek valami finomat. Ja, majd elfelejtettem… – Benyúlt a zsebébe, és elővett egy ékszeres dobozkát, melyben egy gyémántokkal díszített platinagyűrű csillogott. – Ezt holnap viselnie kellene.

A gyűrű gyönyörű volt, Denise legszívesebben azonnal felhúzta volna, ehelyett azonban dacosan ökölbe szorította a kezét.

– Magának aztán van önbizalma! – vágta oda élesen.

– Nem erről van szó. Sejtettem, hogy meg akarja nézni a helyet, és akkor célszerű, ha máris a feleségemként bukkan fel. Ehhez pedig gyűrű szükségeltetik.

– Hiszen még igent sem mondtam!

– A szíve mélyén már döntött. Tudom.

Gideon magabiztossága vérlázító volt – vérlázító, és egyszersmind kimondhatatlanul izgató.

A férfi kivette a gyűrűt a dobozból.

– Nem akarja felpróbálni? Csak hogy lássuk, jó-e egyáltalán.

Denise kinyitotta a tenyerét, Gideon pedig belepottyantotta az ékszert. A lány felhúzta az ujjára.

– Jó – mondta kurtán, aztán gyorsan le is húzta megint, és visszaadta a férfinak. – Magának is van?

– Persze. Ilyenforma, csak valamivel egyszerűbb. – Gideon nem tette vissza a gyűrűt a dobozba, hanem felfűzte egy ezüstláncra, és Denise nyakába akasztotta. – Hogy mindig veled legyen, akkor is, ha éppen nem kell szerepet játszanod – mondta egyszerűen és tegezve, s Denise érezte, ahogy az ékszer becsúszik a dekoltázsába.

– Köszönök mindent – tette hozzá a férfi, majd finoman szájon csókolta. – Viszlát holnap reggel, Mrs. Falcon!

Denise nevetett. Nem akart felmenni a lakásába, és legfőképpen nem akarta, hogy Gideon távozzon. Jó régen érzett ilyesmit utoljára, pedig ez nem is volt igazi randi.

Vagyis… valójában még több is volt, mint randi, hiszen mostantól házasok, nem igaz?

– Csak akkor megyek el, ha már odabent leszel – mondta Gideon.

Denise engedelmesen bement a házba. Az üvegajtó mögött megfordult, és látta, hogy Gideon int neki, majd hosszú léptekkel távozik. Addig nézett utána, amíg teljesen el nem tűnt a szeme elől.

Denise nagyon élvezte a reggeli kirándulást. Egyből jobban érezte magát, amint elhagyta Sacramentót, ami őt magát is meglepte, mert nagyon szerette a várost. Ide kötötte a munkája, amit imádott, az egyre sikeresebb cége, ide kötötték a barátai. De most egyetlen gondolatot sem vesztegetett rájuk. Gideonon kívül egyszerűen képtelen volt másra gondolni, és ez megijesztette. Sok kockázatos dologba belevágott életében, de az volt az érzése, hogy ekkora veszély még soha nem fenyegette, mint most.

Öt perccel kilenc előtt ráfordult a férfi házához vezető felhajtóra, de magát az épületet csak két kanyarral később pillantotta meg: csoda szép rönkház volt, nagyon harmonikusan illeszkedett az erdős-sziklás környezetbe.

Mire a lány leállította a motort, Gideon már ki is sietett az üdvözlésére.

– Jó reggelt!

Denise alig tudta megállni, hogy át ne ölelje.

– Ez valami egészen csodás! – lelkesedett, miközben a férfi felkísérte a hatalmas fatörzseken nyugvó verandára. – Csodás a környezet, és ez a fenyőillat! Mintha egész évben karácsony lenne.

– Bizony. És még medencém is van – mutatott a férfi a fák közé, ahol a törzsek között megcsillant egy kicsiny tó kék tükre.

Denise a veranda korlátjára támaszkodva élvezte a kilátást.

– Gyönyörű! De nemcsak a környék, hanem a házad is nagyon tetszik.

– Örülök. Magam építettem. Nocsak, felvetted a gyűrűt? – Gideon megfogta Denise kezét, és hüvelykujjával végigsimított a köveken. – Tehát eldöntötted, hogy hozzám jössz feleségül?

Denise-t elöntötte a forróság.

– Igen. Látom, te is felvetted a tiédet.

Gideon biccentett, az ajka csibészes mosolyra húzódott, és ahogy ránézett, Denise-nek eszébe jutott a tegnap esti csók.

– De azért pár részlet még tisztázásra vár – tette hozzá szigorúan.

– Éspedig?

Denise a férfi felé fordult, és karját keresztbe fonva a melle előtt nekidőlt az egyik oszlopnak.

– Először is nem mint cégvezető, hanem mint magánember szerződöm veled.

– Ahogy akarod. És mennyi tiszteletdíjat kérsz?

– Nem tartok igényt tiszteletdíjra.

– Ezt hogy érted? – Gideon szemöldöke a homloka közepéig szaladt a csodálkozástól.

– Úgy, hogy sokkal több lehetek számodra, mint egyszerűen egy nő, akit a feleségedként mutatsz be. Vannak kapcsolataim, tudod.

A férfi fontolóra vette a dolgot.

– Gyere be! Reggeli közben megbeszéljük.

Azzal bevezette Denise-t a házba, amelynek szemközti frontja szinte teljes egészében üvegezett volt, és így káprázatos kilátást kínált az alant elterülő rétekre, erdőségekre.

A konyhában sült szalonna illata terjengett. Ez volt Denise kedvenc reggelije, de persze ezt a világért sem vallotta volna be a férfinak.

A ház földszintje egy légterű volt, itt kapott helyet a konyha, az étkező és a nappali is. Az asztal már meg volt terítve, Denise fölöttébb férfiasnak találta a barna és fekete színű tányérokat. Az asztal közepén egy rusztikus fatálban fenyőágak illatoztak, talán a közelgő karácsony tiszteletére.

Gideon egyenesen a tűzhelyhez lépett, Denise pedig követte, és leült egy székre, úgy, hogy jól lássa a férfit, de lehetőleg ne legyen útban.

– Omlettet sütök – jelentette ki a házigazda, és az előkészített tálakra mutatott. Az egyikben reszelt sajt volt, a másikban szeletelt paradicsom, a harmadikban párolt gomba, a negyedikben zöldhagyma. – Melyikből tehetek a tiédbe?

– Mindegyikből egy keveset, köszönöm.

– Chiliszószt is?

– Persze.

Gideon vigyorogva Denise felé nyújtott egy ropogós szalonnaszeletet, mintha csak tudta volna, hogy él-hal érte.

– Kávét?

– Kérek. De én is ki tudom tölteni, ne fáradj!

– A vendégem vagy. Engedd, hogy kiszolgáljalak! – Gideon kitöltötte a kávét, rakott bele egy kockacukrot és egy kis tejszínt. Denise csak nézett. – Gondolom, nem változott az ízlésed David esküvője óta – jegyezte meg a férfi, majd letette elé a csészét.

Azzal visszafordult a sütő felé, vajat dobott a serpenyőbe, és egy mesterszakács magabiztosságával elkészítette az első omlettet.

Denise közben a szalonnából falatozott, aztán belekortyolt a kávéba. Önfeledten élvezte a látványkonyhát.

Gideon egy tányérra csúsztatta az első omlettet, majd villámgyorsan sütött egy másodikat is, amelyet meglocsolt meleg chiliszósszal. Az egészet ropogósra sült szalonnacsíkokkal koronázta meg, majd kikapott két teljes kiőrlésű kenyérszeletet a pirítóból, és az asztalhoz vitte a tányérokat.

– Valóságos élvezet figyelni, ahogy a konyhában tevékenykedsz – állapította meg Denise. – Mondd csak, nem voltál te szakács valamikor?

– Úgy, ahogy te gondolod, nem. De régebben kalandtúra-vezetőként dolgoztam, és gyakran főztem az ügyfeleimnek. Igaz, akkor kemping gázfőzőn vagy éppen tábortűznél. Mindig is szerettem főzni.

Egy darabig csendben ettek.

– Nagyon finom – dicsérte meg az omlettet a lány. – A fivéreid háza nincs messze innen, ugye?

– Nem, nincs. Körülbelül negyedóra autóval.

– És mikor építetted a házad?

– Két éve. A válásom után. – Gideon felállt, a mosogatóhoz vitte a tányérokat, és megnyitotta a csapot.

– Kínos téma? – kérdezte a lány, és ő is felállt, hogy segítsen.

– A válásom? Nem. Persze az a pár hónap, amikor zajlott, nem volt könnyű, de a házasságom egyértelműen tévedés volt. És ezt szerencsére a volt nejem is így látta.

– Gyerek?

– Nincs.

A férfi hátranyúlt, hogy összeszedje a szennyes edényeket a pultról, és közben hozzáért Denise karjához. A lányt ismét elfogta az ismerős borzongás.

– És mikor „árultad el” Bakeréknek, hogy nős vagy? – váltott témát hirtelen.

– Egy hónapja.

– Nem voltak kíváncsiak a feleségedre?

– Dehogyisnem. Én meg eldicsekedtem, hogy nemcsak nagyon szép vagy, de nagyon okos is – somolygott Gideon. – Joanne persze nem elégedett meg ennyivel, folyton a kérdéseivel bombázott. Az öreglány a házasság legnagyobb élharcosa, én mondom neked!

– Mit mondtál neki, szeretnénk gyereket?

Gideon a pultnak dőlve eltörölte a tányérokat.

– Persze. Olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak lehet. Elvégre már elmúltam harminckettő, te meg… Hány éves is vagy?

– Huszonkilenc. Szóval nem védekezünk?

– De nem ám! – A férfi nevető szemmel nézett rá.

– És mi lesz a sacramentói cégemmel, ha jön a baba? – morfondírozott a lány. – Tényleg, egyáltalán elmondtad, hogy dolgozó nő a feleséged?

– Ezt a témát sikerült ügyesen elkerülnöm. Majd azt mondjuk, hogy még nem döntötted el, mit csinálj a céggel. Vagy hogy éppen most keresel valakit, akire a vezetését rábízhatnád.

Egy darabig hallgattak.

– Mondd csak, a valóságban is akarsz gyereket? – kérdezte önmagát is meglepve Denise.

– Természetesen, de csak pár év múlva, ha már jól megy az üzlet. És te?

– Én is. Egyszer valamikor.

– Igen, most még túl korai lenne.

Megint csönd támadt, amit végül Denise tört meg.

– Szívesen megnézném azt a méretarányos makettet – terelte megint szakmai dolgokra a szót.

– Gyere, megmutatom. Az irodámban van.

Ahogy végigmentek az első emeleti folyosón, elhaladtak egy nagy fürdőszoba és egy még nagyobb hálószoba előtt. Denise vethetett egy pillantást a hatalmas, zöld-fekete ágytakaróval leterített fenyőfa ágyra.

Gideon dolgozószobája elfoglalta az első emeletnek legalább a felét. Az egyik falnál állt a jókora íróasztal, a másiknál néhány méregdrága kondigép, a harmadik falat pedig teljes egészében könyvek borították. A nagy panorámaablakon át lélegzetelállító kilátás nyílt a tóra és a környező erdőre.

– Üdv az irodámban, amely egyben a könyvtáram és a fitnesztermem is. – A férfi széttárta a karját. – Mint látod, mindenem megvan, amire csak egy férfinak szüksége lehet.

– Igen, ez kétségtelen. Bár az meglep, hogy nincs kutyád. Illene hozzád egy kutya.

– Ahhoz egy kicsit sokat utazom. De tervezem, hogy idővel beszerzek egyet.

– Minél kisebb legyen!

– Feltétlenül – vigyorgott Gideon. – Honnan tudtad, hogy rajongok a csivavákért?

Denise az asztalhoz sétált, és minden oldalról alaposan megnézte a makettet.

– Egyedül készítetted? – kérdezte elgondolkodva.

– Igen.

– Mondd csak, mióta foglalkozol ezzel a projekttel?

– Konkrétan egy éve. De mióta az eszemet tudom, mindig is valami ilyesmiben törtem a fejem. Megnéztem egy csomó hasonló üdülőközpontot az Államokban és Európában, kérdezősködtem, gyűjtöttem az ötleteket. Azt hiszem, mostanra már eléggé tisztában vagyok vele, hogyan működik a szállodaipar. Még akkor is, ha a szállodai belsőépítészetet illetően nem vagyok egy nagy szakértő.

– Én sem mondtam, hogy szakértő vagyok ezen a téren – tiltakozott Denise. – De van ízlésem, és vannak elképzeléseim, amelyeket szeretnék megvalósítani, ha alkalmam adódik rá. Egyébként szállodamenedzsmentet tanultam, és tizennégy éves koromtól minden nyáron apám valamelyik szállodájában dolgoztam. Nagyon érdekelt a dolog, úgy szívtam magamba a tudást, mint szivacs a vizet.

– Akkor most miért nem apádnak dolgozol?

– Az hosszú történet. – Denise hátat fordított a férfinak, és végighúzta mutatóujját a méretarányos makett tetején.

– Kínos téma? – Gideon a vállára tette a kezét.

Denise szeretett volna hozzásimulni és a vállára hajtani a fejét. De persze nem tette, uralkodott magán. Hihetetlen… Hét év telt el azóta, hogy összevesztem apámmal, gondolta, és még mindig fáj.

– Igen. De ami volt, elmúlt. Igyekszem elfelejteni.

– Azért találkozol vele néha?

– Apámmal? Nem nagyon. Tudod, elhidegültünk egymástól. Azt hiszem, így szokták mondani.

Pedig gyerekkorában valósággal istenítette Lionel Watsont. Ő volt számára a legnagyobb ember, amíg nem kellett csalódnia benne.

– Azt hiszem, ideje indulnunk. – Visszafordult Gideonhoz. – Szeretném végre megnézni a kérdéses területet. Az üzleti ügyekről útközben is beszélhetünk.

– Egyvalamit azonban nem ártana még indulás előtt megbeszélnünk.

– Éspedig? – Denise kíváncsian kapta fel a fejét.

– Hogy valósággal szikrázik a levegő már akkor is, ha csak egymásra nézünk.

Denise szíve úgy kalapált, hogy majd kiugrott a helyéről.

– Na és? – érdeklődött fojtott hangon. – Tudsz valami megoldást?

A férfi egy lépéssel közelebb ment hozzá.

– Persze reménykedhetünk abban, hogy idővel maguktól lecsillapodnak az érzéseink, de hogy őszinte legyek, ezt valószínűtlennek tartom. Már csak azért is, mert házaspárnak fogjuk kiadni magunkat, és ez azt jelenti, hogy időnként kénytelenek leszünk egymáshoz érni. A szerelmesek ugyebár igen közel szoktak kerülni egymáshoz.

A férfi szavai egyre jobban felcsigázták Denise vágyát.

– Ezt úgy érted, hogy… szerinted együtt kellene aludnunk?

Gideon ajka érzéki mosolyra húzódott.

– Nem mintha kifogásom lenne a dolog ellen, de nem. Igazából nem úgy értettem. Csak arra céloztam, hogy nem rezzenhetsz össze, ha átölellek, vagy megfogom a kezed.

– De ugye csak a nyilvánosság előtt kell számítanom bizalmaskodásra?

– Többnyire igen. – A férfi Denise keze után nyúlt, felemelte, és belecsókolt a tenyerébe.

– Mondd csak, te mindig ilyen romantikus vagy? – A lány kezdte kényelmetlenül érezni magát.

– Igen.

– Manapság legfeljebb minden szökőévben egyszer fog ki ilyen pasit az ember lánya. A randik alig különböznek az üzleti tárgyalásoktól.

– Ezek szerint nem a megfelelő férfiakkal randizol. – Azzal Gideon a másik karjával átölelte a derekát, és lassan táncolni kezdett vele. – A vak is látja, milyen jól összeillünk – dünnyögte. – Már a legelső találkozásunkkor rádöbbentem…

– Ha így volt, miért nem hívtál fel egyszer sem az elmúlt egy hónapban? – csúszott ki a lány száján a kérdés, de a következő pillanatban majdnem a föld alá süllyedt szégyenében. A végén még Gideon azt fogja hinni, hogy az elmúlt egy hónapban mást sem csinált, csak a telefon mellett ült, és várta a hívását. Pedig valójában már két hét után feladta a reményt.

– Nem azért, mert nem akartalak látni, elhiheted. Nagyon is mély benyomást tettél rám.

– Most már aztán végképp nem értem.

– Pedig egyszerű. A Trails projekt minden időmet igénybe veszi, és ez még jó darabig így is lesz. Márpedig ezt nem viseli el egy komoly kapcsolat. Nem tudnám megadni neked azt a törődést és odafigyelést, amit megérdemelsz.

– Mint tudod, én is eléggé elfoglalt vagyok. Lehet, hogy beérném annyival, amit nyújtani tudsz.

Gideon végighúzta a mutatóujját Denise ajkán.

– Talán most kiderül, tényleg így van-e – mondta lassan, majd lehajolt, és száját finoman a lányéhoz érintette.

A következő pillanatban azonban elragadta a hév. Már nem gyöngéd és baráti volt a csók, hanem mohó és szenvedélyes. Denise felnyögött, amikor Gideon magához húzta, és a keze felfedezőútra indult a melle felé. Odaadóan lábujjhegyre ágaskodott, miközben a férfihoz simult, és a nyaka köré fonta a karját. Többet akart, sőt mindent akart, most azonnal.

Annál nagyobb volt a csalódottsága, amikor Gideon kibontakozott az öleléséből.

– Lefogadom, hogy valóságos vadmacska vagy az ágyban – zihálta kifulladva.

– Csak nem ijedtél meg tőlem? – csúfolódott Denise.

– Épp ellenkezőleg.

– A helyettesem az irodában azt mondta, biztos benne, hogy istenien csókolsz.

– És te? Neked mi a véleményed?

– Hogy az isteni jelző lapos és semmitmondó, nem méltó a képességeidhez.

Gideon nevetett, és hátrált egy lépést.

– Azért te sem vagy éppen kispályás. Ez egy kicsit összekuszálja a dolgokat, nem gondolod?

– A legfontosabb, hogy mindig őszinték legyünk egymáshoz, Gideon. Mindig mondd meg az igazat, és akkor minden rendben lesz. Gyűlölök hazugságban, bizonytalanságban élni.

– Én nem kevésbé. Akkor ebben meg is egyeztünk… Indulhatunk?

Denise megfogta a karját.

– Előbb szeretném elmondani, mit várok én az egyezségünktől. Lehet, hogy ha meghallod, meggondolod magad.

– Hallgatlak.

– Nemcsak hogy eljátszom a feleséged szerepét, de befektetőt is találok neked – jelentette ki eltökélten a lány. – Cserébe viszont elvárom, hogy bevegyél az üzletbe.

Gideon egy darabig kifejezéstelen arccal nézett rá.

– Az autóút a Trailsig nagyjából egy óra – mondta lassan. – Vagyis ennyi időd van, hogy meggyőzz. Csak ön után, Mrs. Falcon! – És az ajtóra mutatott.

3. FEJEZET

Miután megérkeztek, Denise megszámolta a Trails parkolójában álló autókat, és ugyancsak meglepődött. Hálaadás óta már kétszer is havazott, a síelésnek tehát nem volt semmi akadálya, mégis akadt hely bőven.

– Szombat van, nem kellene itt egy kicsit több vendégnek lennie? – kérdezte, miközben kicsatolta magát. – Vagy ez a normális?

– Hogy őszinte legyek, fogalmam sincs. A síszezon csak most kezdődött. Amikor legutóbb itt voltam, épp beterelték a marhákat a legelőről.

– Ha tényleg csak ennyi a látogatójuk, már értem, miért van az, hogy Bakerék épp hogy csak megéltek a panziójukból. Reklámozzák egyáltalán ezt a helyet?

– Nem nagyon. Azt hiszem, leginkább a törzsvendégekre hagyatkoznak. Tudod, Joanne és Ed kedves emberek, de azt nem mondanám, hogy nagyon értenek az üzlethez. Az elsődleges céljuk nem az volt, hogy nagyot szakítsanak, hanem hogy szép, egészséges helyen neveljék fel a gyerekeiket.

Denise a férfira nézett.

– Csodálom a bátorságodat. Hiszen minden pénzedet elveszítheted, ha ez az üzlet balul üt ki.

Gideon vállat vont, és Denise megint rácsodálkozott a lazaságra, ami alighanem a lényéből fakadt. Lenyűgöző keveréke volt annak a férfitípusnak, amelyet még a Deni-korszakában részesített előnyben, és azoknak a férfiaknak, akikkel később járt. De személyiségének ez a merész, már-már könnyelmű oldala sokkal jobban vonzotta Denise-t. Gideon olyan ember volt, aki nagyon tudta, mit akar, és ez egyszerűen elvarázsolta a lányt.

– Hiszen te is vállaltál bizonyos kockázatot, amikor a cégedet megalapítottad – állapította meg Gideon. – Kockázat nélkül nincs üzlet, és nincs siker sem.

Denise kipillantott a kocsi ablakán, és észrevett egy nőt, aki éppen felment a központi épületnek tűnő ház lépcsőjén.

– Szóltál egyáltalán Bakeréknek, hogy jövünk?

– Csak annyit jelentettem be, hogy meglátogatom őket. Rólad nem tudnak. – Gideon a lépcsőn álló asszonyra mutatott. – Az ott Joanne Baker. Hatvannyolc éves, a férje, Ed egy évvel öregebb, de mindketten letagadhatnának vagy tíz évet.

– Semmit sem meséltél róluk. Nem lesz gyanús, hogy semmit sem tudok a körülményeikről?

– Hű, tényleg! Lássuk csak, mi is az, ami fontos lehet… – Gideon lázasan törte a fejét. – Nemrég ünnepelték az aranylakodalmukat, ez biztos. Ja, és két lányuk van, meg két unokájuk… Több hirtelenjében nem jut eszembe.

Azzal Gideon kiszállt, és kinyitotta az ajtót a lánynak is.

– Rajta, ne húzzuk tovább az időt!

A férfi a makettet fogta, Denise pedig a terveket. Rettentően ideges volt, pedig különben távol állt tőle az ilyesmi. Gideon számára túlságosan sok forgott kockán, arról nem beszélve, hogy ő is rendesen belegabalyodott az ügybe. Részt venni egy szálloda megépítésében – ez egyszeri és vissza nem térő lehetőség, Denise semmiképp nem akarta elszalasztani.

Ahogy közeledtek az épülethez, Joanne Baker is észrevette, és széles mosollyal üdvözölte őket.

– Ó, hát elhozták a makettet! De jó! Már alig vártam, hogy láthassam. Üdvözlöm, Gideon! Bocsássa meg az udvariatlanságomat, tényleg szörnyűségesen kíváncsi vagyok – tette hozzá mentegetőzve, majd kezet nyújtott a lánynak. – Csakhogy végre megismerhetem! Joanne Baker vagyok.

– Denise Falcon. – Különös érzés volt ezen a néven bemutatkozni…

– El sem tudja képzelni, mennyire vártam már ezt a találkozást! – lelkendezett Joanne. – Gideon rengeteget mesélt magáról.

Denise ingerült pillantást vetett a férfira, aki csak a vállát vonogatta.

– Én is nagyon örülök, hogy megismerhetem. – A lány megint az idős asszonyhoz fordult.

– Te jó ég, maguknak tele van a kezük, én meg csak jártatom a számat! – Joanna kinyitotta nekik az ajtót. – Ed! – kiabálta. – Megjött Gideon! És meglepetést is hozott.

Az épület több célt is szolgált. Lehetett itt jegyet venni, sífelszerelést kölcsönözni, meg egy kis büfé is volt a sarokban, ahol meleg italokat és szendvicseket kínáltak.

A pult mögött, egy kicsit távolabb jókora asztal állt, ide telepedtek le a tervekkel. Joanne hozott egy kanna kávét, meg egy tányéron saját készítésű süteményt. Aztán Gideon bemutatta a makettet, és ismertette az elképzeléseit. Szerette volna, ha Bakerék belátják, hogy nála jó kezekben lesz a Trails.

– Hová költöznek, ha sikerül eladniuk az ingatlant? – tudakolta Denise.

– Természetesen Arizonába! – Joanne hangja kissé ingerültnek tűnt. – Hiszen ott laknak a lányaink és az unokáink.

Denise leforrázva hallgatott. Na igen, ezt tényleg tudnia illett volna. Más kérdés, hogy Gideon egyetlen szót sem szólt neki erről.

Később Ed felajánlotta Gideonnak, hogy menjenek motoros szánozni. A férfi bocsánatkérő pillantást vetett Denise-re, és távozott. Arról szó sem volt, hogy esetleg őt is elviszik. Micsoda igazságtalanság! Ráadásul a lány félt kettesben maradni a meglehetősen beszédes Joanne-nal.

– Kér még egy kis kávét? – érdeklődött Joanne. – Vagy inkább teát inna? Jaj, milyen udvariatlan vagyok, ezt az elején is megkérdezhettem volna.

– Nem, nincs semmi baj, nagyon jó volt a kávé, köszönöm. Gideon mesélte, hogy nemrégiben ünnepelték az aranylakodalmukat.

– Ó, igen, Hawaiin voltunk, együtt, az egész család. Gyerekestül, unokástul… Csodálatos volt. Alig várom, hogy újra felkerekedhessünk. Tudja, az öreg csontjaink már rosszul bírják az itteni hideget.

Joanne az asztalra könyökölt.

– Nagyon elszomorított minket Max Beauregard halála. Megkedveltük őt is, a feleségét is.

– Igen. Nagyon szeretetre méltó emberek – biccentett Denise kissé félve, mert semmit sem tudott a házaspárról azontúl, hogy a férfi Gideon üzlettársa lett volna.

– Utána azt hittük, Gideon kiesett a versenyből, ám aztán elújságolta nekünk, hogy megnősült. Nagyon meglepődtünk, mert előtte szót sem ejtett sem barátnőről, sem menyasszonyról. Tulajdonképpen hogyan ismerkedtek meg?

– Gideon öccsének esküvőjén. Mindjárt egymásba gabalyodtunk, és végigtáncoltuk az egész éjszakát.

– Szerelem első látásra? – Joanne láthatóan felvillanyozódott.

– Úgy valahogy – mosolygott Denise.

– És az esküvő? Szép esküvőjük volt?

– Azt nem mondanám. – Denise idegesen gyűrögette a szalvétát. – Ugyanis tulajdonképpen megszöktünk. Hirtelen döntés volt.

– De ugye nem bánta meg máris?

– Ó, dehogy!

– Na és, el tudja képzelni, hogy itt élje le a hátralévő életét? – érdeklődött Joanne.

– Miért is ne? Nagyon szép ez a hely.

Az asszony láthatóan csodálkozott.

– Gideon azt mondta, hogy egészen el van ragadtatva az ötlettől – jegyezte meg gyanakodva.

– Persze, ki ne lenne?

– Gondolom, boldog, hogy annyit síelhet, amennyit csak akar.

– Ami azt illeti, évek óta nem síeltem – csúszott ki a lány száján.

– Valóban? Gideon mintha azt mondta volna, hogy ön is imád síelni, akárcsak ő.

– Igen, tényleg nagyon szeretek síelni – próbálta gyorsan kiköszörülni a csorbát Denise. – De mostanában rengeteget dolgoztam, tudja, és nem volt időm ilyesmire. Persze ha a sípályán lakom majd, és nem kell messzire utaznom a síelés kedvéért, az egészen más lesz.

– És mondja csak, szeretnének gyereket?

Végre egy kérdés, amelyikre tudja a helyes választ!

– Igen, hogyne. Már alig várjuk, hogy összejöjjön.

– Bizony, igyekezniük is kell, ha egyszer négyet terveznek.

Denise úgy meglepődött, hogy kis híján félrenyelte a kávét. Négyet?! Jó tudni!

– Talán szerencsénk lesz, és kifogunk egy ikerpárt – élcelődött. – Nálunk a családban volt már rá példa.

– Ed és én együtt hoztuk létre ezt a kis síközpontot, és nagyon ragaszkodunk hozzá. Szeretnénk, ha minden építkezés és felújítás dacára az maradhatna, ami mindig is volt: egy kellemes, megfizethető hely, ahol a család minden egyes tagja jól érezheti magát. A híreseknek és gazdagoknak van már elég puccos síparadicsomuk. A Trails afféle kedélyes családi üdülő, legalábbis mi szeretnénk, ha a jövőben is megőrizné ezt az arculatot.

– Gideon tiszteletben tartja a kívánságukat – mondta gyorsan Denise. – Mi több, tökéletesen egyetért önökkel.

Talán kicsit túlságosan is gyors és heves volt ez a válasz, mert Joanne a lányra nézett, és sokáig figyelmesen mustrálta.

– Nahát – mondta, és elgondolkodva a tenyerébe hajtotta a fejét. – Valahonnan nagyon ismerős nekem.

Denis nyelt egy nagyot.

– Idevalósi a környékre?

– Nem, sacramentói vagyok. Van ott egy cégem.

– Akkor lehet, hogy azzal kapcsolatban találkoztunk.

– Nem, azt nem hiszem. Munkaerő-közvetítéssel foglalkozom, elsősorban háztartási alkalmazottakat és irodai kisegítőket közvetítünk ki az ügyfeleinknek.

– Ó, bocsásson meg! – Joanna elnézett Denise feje fölött, és felállt. – Úgy látom, új vendég érkezett. Egy percre magára hagyom, ha nem haragszik.

– Dehogyis, miért haragudnék? Addig megkeresem a mosdót.

– Menjen be itt, ezen az ajtón, aztán a második ajtó jobbra.

Denise boldogan menekült a mondott irányba, és örült, hogy pár percig egyedül lehet. Erősen törte a fejét, milyen beszédtémákat kellene előhoznia, hogy a további kínos jeleneteknek elejét vegye.

A mosdóban felfedezett egy polcot, amely telis-tele volt a legkülönbözőbb pletykalapokkal. Aha, gondolta. Joanne ugyan nem akarja, hogy a Trails a gazdagok és híresek játszótere legyen, de azért szívesen olvasgat a felső tízezerről.

Miután kijött a mosdóból, próbálta Joanne gyerekeire és unokáira terelni a szót, míg rá nem jött, hogy igazából nem létezik veszélytelen téma. Annyira kimerült a beszélgetésben, hogy kérte az asszonyt, hadd mehessen ki egy kis friss levegőt szívni.

Még szerencse, hogy hótaposót és meleg nadrágot választott ma reggel, mert szoknyában és tűsarkúban aligha boldogult volna a terepen. Kezét a zsebébe dugva abba az irányba indult, amerre a nyomok szerint a motoros szánok is.

Sétált egy jó darabon, majd megállt, hogy kifújja magát, és hosszan gyönyörködött a tájban. Aztán egyszer csak beugrott neki egy kép. Igen, pontosan tudta, szinte maga előtt látta, hogyan kell kinéznie Gideon szállodájának. Lázasan áttúrta a táskáját notesz és ceruza után, aztán sebesen rajzolni kezdett.

Egyszer csak erősödő zúgás vonta magára a figyelmét. Felemelte a kezét a homlokához, hogy védje a szemét a nap éles sugaraitól, és meg is pillantotta a két motoros szánt, melyek szédítő tempóban közeledtek. Aztán hirtelen lefékeztek.

Arca kipirosodott a széltől és a hidegtől. Feltolta a homlokára a védőszemüveget, és a lányra mosolygott, aki megkönnyebbülésében, hogy már nincs egyedül, odafutott hozzá, és forrón átölelte.

– Ennyire hiányoztam? – nevetett Gideon.

– Bizony, ennyire.

– Gyere, ülj fel mögém! Elviszlek a házig. – Azzal követték Edet a főépülethez.

– Hogy ment a beszélgetés? – kérdezte halkan Gideon, miközben kéz a kézben felmentek a lépcsőn.

– Majd a kocsiban elmesélem.

– Olyan szörnyű volt?

A következő pillanatban Ed utolérte őket, és megkérdezte:

– Nincs kedvük itt maradni ebédre?

– Nem, sajnos nem érünk rá, vissza kell mennünk Sacramentóba. De azért köszönjük a meghívást, talán majd legközelebb.

Húsz perccel később visszapakolták a makettet a kocsiba, és útnak indultak.

– Na, mi volt? – kérdezte feszülten Gideon.

– Joanne azt mondta, ismerős vagyok neki. És egyébként is volt a beszélgetésnek jó néhány pontja, ahol majdnem bajba kerültem. – Denise részletesen beszámolt a történtekről. – Mi lesz, ha felismer?

– Azt azért nem hinném. Vagy ha mégis, remélhetőleg addigra aláírjuk a szerződést.

– Őszintén szólva furdal a lelkiismeret – vallotta be a lány. – Rossz érzéseim vannak amiatt, hogy becsapjuk ezeket a rendes, rokonszenves embereket.

– Elhiszem. Én is hasonlóképpen érzek. Másrészről viszont én vagyok Bakerék embere. Én vagyok az, aki megőrzi a Trailst olyannak, amilyennek ők szeretnék. Épp csak nem vagyok nős.

– Igen, tudom. Remélem, nem fogok mindent elrontani. Annyira szeretnék segíteni neked!

– Szerintem máris sokat segítettél. Az a zseniális húzás a végén, én mondom, Oscar-díjas alakítás volt!

– Mi? Miféle zseniális húzásról beszélsz? – értetlenkedett Denise.

– Arról, amikor odaszaladtál hozzám, ahogy a motoros szánon ültem, és megöleltél. Nagyon meggyőző volt.

Az nem színjáték volt, hanem szívből jött, mondhatta volna Denise. De persze esze ágában sem volt a férfi orrára kötni.

Egy órával később Gideon bekanyarodott a háza felhajtójára, majd hamarosan megállt. Útközben jobbára hallgattak, de a csend nem zavarta egyiküket sem. Mindkettejüknek bőven volt min agyalniuk.

– Itt maradsz? Eszel velem valamit? – kérdezte a férfi, miután leállította a motort.

– Igen, köszönöm. – Denise nyújtózott egy nagyot. – Úgy elálmosodtam, hogy muszáj valahogy lelket vernem magamba, mielőtt hazaindulok.

Kiszálltak, és a lány első útja a saját kocsijához vezetett.

– Hozom a lehetséges csendestársak listáját – kiáltott vissza a válla fölött.

Gideon utána nézett. Tetszett neki Denise ringó járása. Biztosra vette, hogy a hűvös, mértéktartó üzletasszony álarca mögött egy fölöttébb szenvedélyes teremtés rejtőzik. Erre vallott a lány összes megnyilvánulása. Milyen kár, hogy nem lehet köztük semmi komoly, hiszen Denise a cégének él, őt meg még évekig lefoglalja majd a Trails!

– Szokatlanul csendes vagy – állapította meg a lány, amikor együtt bementek a házba. – Megkérdezhetem, min töröd a fejed éppen? Talán amiatt aggódsz, hogy Joanne rájön a turpisságra?

– Nem. – Gideon éppen elképzelte, hogy felkapja a lányt, beviszi a hálószobájába, és addig ki sem engedi onnan, amíg… Ezt azonban mégsem mondhatta el neki. – Azon gondolkodom, mi van a mélyhűtőmben. Ha jól emlékszem, két nagy adag leves, meg pár szelet kukoricakenyér. Megfelel?

– Tökéletesen.

Gideon tüzet gyújtott a kandallóban, Denise pedig közben felolvasztotta és megmelegítette a levest meg a kenyérszeleteket.

Aztán a tálkáikkal bevonultak a kanapéra. Denise levette a pulóverét, mely alatt egy halványzöld, testre simuló, hosszú ujjú pólót viselt. A lábát a tűz felé nyújtotta. Mellette ott hevert egy mappa és egy kis jegyzetfüzet.

A levesestálkát az ölében egyensúlyozva kitépett egy lapot a noteszből, és átnyújtotta Gideonnak.

– Amikor a motoros szánnal megálltatok mellettem, épp megpróbáltam elképzelni, milyen épület illene leginkább abba a tájba, és ez lett az eredmény. Mindenképpen faépületben érdemes gondolkodni. Látod, ez itt. – És részletesen elmagyarázta, mit hogyan gondol. – Szerinted megvalósítható? – kérdezte, miután végzett.

– Fogalmam sincs. Nem vagyok valami nagy szakértő. Annyit tudok, hogy nagyon tetszik a vázlatod, de azt hiszem, most már késő építészt váltani.

– Tévedsz. Ismerek egy építészt, aki a vázlatom és Madigan tervei alapján néhány nap alatt újratervezi az egészet. Jó barátnőm az illető, a neve Cecily Stevens.

– És a költségvetés? Azt is elkészíti?

– Természetesen.

– És mi lesz Madigannel?

– A tervezéssel bíztad meg, nem pedig az építkezés felügyeletével. A terveit pedig, gondolom, kifizetted.

– Igen, de… Szóval szóban megegyeztünk, hogy részt vesz az építés folyamatában is. – Márpedig Gideon nem volt az a fajta, aki könnyedén megszegi a szavát.

– Nézd, azzal semmit sem veszíthetsz, ha szólunk Cecilynek – bizonygatta Denise. – Megnézed, ő mire képes, és döntesz. Egy próbát megér. Elvégre nem babra megy a játék.

Ebben a lánynak tökéletesen igaza volt.

– Rendben, megnézem magamnak a barátnőd munkáját. De előrebocsátom, csak akkor egyezem bele bármiféle változtatásba, ha két-három nap alatt megrajzolja az új terveket. Hiszen még befektetőt is találnom kell, az pedig nem fog menni, ha semmi konkrétumot nem tudok mutatni a jelölteknek.

– Ha már a befektetőknél tartunk, hadd lássam, neked ki van a tarsolyodban.

Denise kinyitotta a mappát, és elővette a saját listáját.

– Egyelőre két ember mondta, hogy érdekli a dolog – magyarázta a férfi. – Az egyik Tom Anderson, a másik Robert Copperfield. Szerdán találkozom velük.

Denise beleharapott a kenyerébe.

– Egyiküket sem ismerem – rázta meg a fejét, miután lenyelte a falatot.

– Lássuk, te kiket hoztál. Gabriel Marquez. Ismerős a neve.

– Híres képzőművész. Rengeteg pénze van, sok mindenbe beruházott már. Eredetileg ügyfeleim voltak, de a feleségével, Christinával egész jól összebarátkoztunk az évek során. Akarod, hogy felhívjam őket?

Gideonnak valahogy nem tetszett ez az egész. Úgy érezte, kezd kicsúszni a kezéből a gyeplő, hogy Denise, akinek kezdetben csak mellékszerepet szánt, egyre inkább magához ragadja az irányítást. De tekintve, milyen kevés idő állt a rendelkezésére, a pénzre pedig égetően nagy szüksége volt, nem akadékoskodhatott.

– Hálás lennék, ha megtennéd.

Denise letette már a különben is üres tányérját, és a telefonért nyúlt.

– Christina? Szia, Denise vagyok. Tudunk beszélni? Nagyszerű! Az a helyzet, hogy szeretnélek megkérni egy szívességre. A férjemmel… – Denise bűntudatos pillantást vetett Gideonra. – Igen, jól hallottad, később majd elmagyarázom. Szóval a férjemmel éppen befektetőt keresünk egy igazán ígéretes projekthez, és nekem eszembe jutott Gabe.

Röviden elmondta, miről volna szó.

– Rendben, köszönöm! – Denise a melléhez szorította a kagylót. – Megbeszéli a férjével – susogta izgatottan.

Két perccel később diadalmas mosollyal bontotta a vonalat. Christina és Gabe meghívták őket másnap estére vacsorára, sőt Gabriel megígérte, hogy az egyik barátja is ott lesz, aki maga is hoteltulajdonos.

– Vagyis a barátnődnek holnap estére kész kell lennie a vázlatokkal, hogy valamit mutathassunk – állapította meg Gideon. – Mellesleg miért mondtad Christinának, hogy a férjed vagyok?

Denise a homlokát ráncolta.

– Nem te akartad, hogy…?

– A barátaidat igazán kár belekeverni ebbe. Mit fog szólni ez a Christina, ha pár hét múlva megtudja, hogy már nem is vagyunk házasok?