Hafsah Faizal

Csillagszabadítók

Ventus Kiadó

Tartalom

I. FELVONÁS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

30. FEJEZET

31. FEJEZET

32. FEJEZET

33. FEJEZET

34. FEJEZET

35. FEJEZET

36. FEJEZET

37. FEJEZET

38. FEJEZET

39. FEJEZET

40. FEJEZET

41. FEJEZET

42. FEJEZET

43. FEJEZET

44. FEJEZET

45. FEJEZET

46. FEJEZET

47. FEJEZET

48. FEJEZET

49. FEJEZET

50. FEJEZET

51. FEJEZET

52. FEJEZET

II. FELVONÁS

53. FEJEZET

54. FEJEZET

55. FEJEZET

56. FEJEZET

57. FEJEZET

58. FEJEZET

59. FEJEZET

60. FEJEZET

61. FEJEZET

62. FEJEZET

63. FEJEZET

64. FEJEZET

65. FEJEZET

66. FEJEZET

67. FEJEZET

68. FEJEZET

69. FEJEZET

70. FEJEZET

71. FEJEZET

72. FEJEZET

73. FEJEZET

74. FEJEZET

75. FEJEZET

76. FEJEZET

77. FEJEZET

78. FEJEZET

79. FEJEZET

80. FEJEZET

81. FEJEZET

82. FEJEZET

83. FEJEZET

84. FEJEZET

85. FEJEZET

86. FEJEZET

87. FEJEZET

88. FEJEZET

89. FEJEZET

90. FEJEZET

91. FEJEZET

92. FEJEZET

III. FELVONÁS

93. FEJEZET

94. FEJEZET

95. FEJEZET

96. FEJEZET

97. FEJEZET

98. FEJEZET

99. FEJEZET

100. FEJEZET

101. FEJEZET

102. FEJEZET

103. FEJEZET

104. FEJEZET

105. FEJEZET

106. FEJEZET

107. FEJEZET

108. FEJEZET

109. FEJEZET

110. FEJEZET

111. FEJEZET

112. FEJEZET

113. FEJEZET

114. FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Azraának –

aki néha a barátom,

néha az ellenségem,

néha fékezhetetlen.

És mindig a testvérem.

A becsület fontosabb a szívnél – mondta a lány.

Az érzékenység lesz a halálod – mondta az Oroszlán.

A sötétséget pusztulás követi – mondta a fiú.

A hatalom fájdalmat szül – mondta a király.

És borzalom: mindnyájuknak igazuk volt.

I. FELVONÁS

SÖTÉT, MINT EGY ÜRES SÍRGÖDÖR

1. FEJEZET

SÖTÉTSÉG ÁRAMLOTT AZ EREIBEN. PÁSZMÁKBAN kígyózott ki az ujjaiból, és az sugárzott a tekintetéből. És amikor túl gyorsan, túl keményen gondolkodott, fekete folyóként ömlött végig a karján.

Jól áll neked a félelem.

A magasan járó nap Jinan hajójának deszkáira festette Nasir Ghameq árnyékát, miközben ő – érzése szerint már ezredszer, mióta elhagyták a Sharrt – visszatette a láda fedelét a helyére. Az ujjai hegyében tisztán érezte a dobozban meglapuló négy szív egyenletes lüktetését. Ezek a szívek az Arawiyát megalapító Ősi Nővérek örökségei voltak, és a birodalom mágiáját táplálták a hat kalifátus uralkodói minaretjein keresztül; ezek a továbbítópontok látták el a köznépet a mágia jótéteményeivel. És amíg a szívek vissza nem kerülnek a helyükre, a mágia gyakorlatilag nem fog működni – ahogy az elmúlt kilencven évben sem.

A fiúban azonban továbbra is dolgozott a veleszületett mágiája, amit nem igazán tudott eltitkolni a körülötte kísértő, sötét árnyékok miatt.

– Az ötödik szív nem fog egyszer csak megjelenni odabent, akárhányszor nézel is bele a ládába. Ahogy ő sem, ami azt illeti – jegyezte meg Kifah, miközben kecsesen lemászott az árbócról. A felkarján lévő pánt megcsillant: a belegravírozott, egymást keresztező lándzsák arra utaltak, hogy a lány egykor a Pelusia kalifájára vigyázó Kilenc Elit egyike volt. Nasir szívébe fájdalom hasított, amikor ráébredt, hogy egy bizonyos aranyhajú hadvezér szellemes élcelődését várta Kifah szavai után. A vicces vagy rafinált megjegyzését, amit a gyengéd Kilencek Egyike megszólítás követ.

De a közéjük ereszkedő csend éppolyan erőteljesen és baljósan zúgott, mint a Baransea-tenger hullámainak csapkodása.

Nasir elindult Jinan felé. Még mindig sántított a seb miatt, amit egy ifrit ejtett rajta a Sharr-szigeten.

– Már két napja hajózunk. Mi tart ennyi ideig?

A zarami lány hunyorogva felnézett rá a kormánykerék mögül. Néhány kósza, sötét hajfürtje kiszabadult kockás turbánja rétegei közül; a vászon vöröses árnyalatot vitt a szeme barnaságába.

– Az Anqa a leggyorsabb hajó, felség.

– Nem mintha lenne másik hajónk, kölyök – jegyezte meg Kifah.

Nasir biztonságba helyezte a szívekkel teli ládát az egyik sarokban, Kifah mellett, miközben Jinan a homlokát ráncolta.

– Nem vagyok kölyök. Az Anqa főnixet jelent. Tudjátok, mint az a halhatatlan madár, ami feltámad a tűzből. A kedvenc csillagomról nevezték el. Az apám…

– Ez senkit nem érdekel! – csattant fel Nasir, és mivel a hajó billegett, belekapaszkodott a fakorlátba. Jinan színpadiasan felsóhajtott.

– Mennyi ideig tart még?

– Öt napig – felelte a lány, de látható sebet szenvedett a büszkesége Nasir lesújtó pillantásától. – Mi, felséged hajója legfeljebb hat nap alatt meg tudta tenni ezt az utat? Bocsássa meg nekem, hogy engem nem támogatnak szultánok.

– Az én hajóm – felelte Nasir lassan – nem egészen két nap alatt ért a Sharrba, és közben még a dandanokkal is meg kellett küzdenünk.

Jinan elfüttyentette magát.

– Akkor látnom kell azt a hajót, miután megérkezünk a puccos palotába! De hova sietünk ennyire?

Nasir bőre bizsergett az idegességtől, és egy fekete pászma kígyózott az ujja hegyéből. Jinan szeme elkerekedett. Kifah úgy tett, mintha észre sem venné a dolgot, amitől Nasir még ingerültebb lett.

– Te jártál iskolába valaha is?

Jinan összehúzta a szemöldökét.

– Mi köze ennek bármihez is?

– Ha jártál volna, tudnád, milyen borzalmakat vetít elő, amikor azt mondom, hogy az Éjszaka Oroszlánja él – felelte Nasir, és a benne élő gyilkos kiélvezte a lány szemében megcsillanó rettegést. Nem akart mesélni neki az Oroszlán által ellopott szívről. Ez őt nem érdekelte, sőt maga a mágia sem… Legalábbis messze nem annyira, mint Altair, de a lány ezt nem értette volna meg. Nasir maga sem tudta megmagyarázni a vérében tomboló, különös indulatokat, ezt a másik ember iránt táplált aggodalmat, amiről azt hitte, hogy az anyja halálával teljesen kiveszett belőle. – Azt hitted, hogy Benyamin megbotlott egy kőben, és abba halt bele?

Jinan ismét összehúzta a szemöldökét, és elfordult, Kifah pedig az árbócnak támaszkodva, karba font kézzel nézte Nasirt.

– Vissza fogjuk hozni őt.

Nem Benyaminról beszélt.

– Nem aggódom érte – jegyezte meg Nasir, de kerülte a tekintetét.

– Nem, persze hogy nem – felelte Kifah gúnyosan. – Én is csak önmagamat emlékeztettem arra, hogy Altair tud vigyázni magára. Annyit locsog, hogy még az Oroszlán is könyörögni fog azért, hogy szabadítsuk meg tőle. Az sem lepne meg, ha máris kirakta volna valahol azt a bolond semmirekellőt, a nyakában egy „Ingyen elvihető” feliratú táblával.

Ez hazugság volt, amit mindketten tudtak. Fájdalmasan élesen hallatszott a bizonytalanság a lány egyébként higgadt hangjában. Nasir tekintetét a tengerre szegezte, Sharr szigete felé. A lelke mélyén arra számított, hogy üldözőbe veszi őket egy másik hajó, ami éppen olyan sötét és félelmetes, mint maga az Oroszlán. Két héttel ezelőtt még készen állt arra, hogy megölje Altairt – vagy bárki mást, aki az útjába áll, de most, ahogy lehunyta a szemét, azokat a vakító fénynyalábokat látta, amelyek a hadvezér kitárt tenyeréből törtek elő. És az Oroszlán fekete botjának éles kontúrját, ami Benyamin szívéből állt ki.

„Áldozat” – suttogta Benyamin. Az áldozat nem más, mint halál, romantikába öltöztetve. Nasir pontosan tudta ezt – ő halálra és sötétségre született, és nehezére esett szívvel élnie, miközben annyi más emberét megállította. Nehezére esett jót cselekednie, hiszen azt örökre be fogják árnyékolni a gaztettei.

A szíve valahol a Sharron rátalált a saját ritmusára, és Nasirnak nem állt szándékában lemondani erről a lüktetésről. Érdemessé akart válni rá, még ha ez azt is jelentette, hogy helyre kell állítania a mágiát, ami tönkretette a családját.

Ezt pedig azzal fogja kezdeni, hogy megmenti Altairt, és likvidálja az Oroszlánt.

Jinanra pillantott, és így szólt:

– Öt nap túl hosszú idő. Legyen három.

Jinan dadogni kezdett.

– Az lehetetlen…

Nasir azonban már el is indult a lépcső felé, ami a kabinokhoz vezetett.

– Legyen három, és megduplázom Benyamin ezüstjét.

Az ifjú kapitány azonnal kiabálni kezdett. Kitört a káosz, ahogy a szedett-vedett legénysége összekapta magát, és az általuk beszélt zarami nyelv durva tónusai beleolvadtak a tenger morajába. Nasir nem tudta, mihez fog kezdeni a lány ennyi pénzzel, de ez nem is érdekelte. A trón megengedhette ezt magának.

Nasir lesántikált a lépcsőn. A három nap még mindig három nappal hosszabbnak tűnt a kelleténél. Most, hogy az Oroszlán már nem volt a szigethez láncolva, nem tűnt valószínűnek, hogy ott marad, ráadásul a Jawarat – ami kulcsszerepet játszik a terveiben – egyre távolabb került tőle. A zumrának még az Oroszlán előtt partra kellett érnie, különben még nagyobb bajban lesznek, és ha létezik valaki, aki felgyorsíthatta az útjukat, az nem egy halandó zarami lány.

Az égő olaj szaga összekeveredett a hajó sós levegőjével. A lámpások pislákolva világítottak, miközben Nasir elhaladt a szűk kabinok előtt, amelyek úgy szorongtak egymás mellett, mint fogak a szájban. A szegényes berendezésüket alkotó, padlóba csavarozott ágyak és egyéb bútorok ugyanúgy félhomályba borultak, mint a palota berendezése.

Nasir lélegzete elakadt, hirtelen ismét ott állt Ghameq előtt, és a küldetésről beszélt neki. Arról, hogy nem sikerült megölnie a szultán hadvezérét. Nem sikerült megölnie a Vadászt. Nem sikerült visszahoznia a Jawaratot.

Kudarcot vallott, kudarcot vallott, kudarcot vallott.

De kiverte a fejéből ezeket a gondolatokat. Most más a helyzet – emlékeztette magát. A közte és az apja között feszülő póráz összegabalyodott, és sok más ember életével is összefonódott. Zafiráéval, Altairéval, Kifah-éval, Nasir anyjáéval, és – ami a legfontosabb – az Éjszaka Oroszlánjáéval, aki Ghameqbe mélyesztette karmait, és távolról irányította az összes mozdulatát.

Nasir tekintete a hajó legtávolabbi pontja felé villant, ahol Zafira kabinja várakozott, mint egy biztos pont, ami épp hogy csak elérhető távolságon kívül van.

Amikor a lány nagy ritkán megjelent a fedélzeten, mindig a mellkasához szorította a Jawaratot, és a tekintete egyre távolságtartóbb és üvegesebb lett. Nasirt aggasztotta, hogy ennyire megfakult a jég a szemében, miközben azt valami más váltotta fel, de gyáva volt ahhoz, hogy beszélgetni kezdjen vele, és miközben a Sharron töltött utolsó pillanataiknak az őrülete egyre távolabb került tőlük, már nem tudta, hogyan csökkenthetné a köztük támadt és rohamosan mélyülő szakadékot.

Megállt, hogy megpihentesse a lábát, és egy szálkás gerendának támaszkodott. Az Ezüst Boszorkány – az anyja, rimaal – egy ugyanolyan eldugott kabint választott, mint Zafira, és amikor Nasir végre odaért az ajtajához, a padlón lévő sötét csillogás megállította.

Vér?

Nasir lerángatta a kezéről a kesztyűt, és két ujját odanyomta a folthoz, majd az orrához emelte őket. Maró, fémes szagot érzett – ez biztosan vér. Az ujjait beletörölte a köntösébe, majd felemelte a tekintetét, és követte az egymástól szeszélyes távolságra elhullatott foltokat.

Egészen az utolsó kabinig, amelynek az ajtaja mögött eltűntek – Zafira lakrészéig.

2. FEJEZET

A MÁGIA ELSZIVÁRGOTT A CSONTJAIBÓL. Elfolyt a lelkéből, és valamiféle láthatatlan szakadékba ömlött. Elhagyta őt. Zafira Iskandar, amióta csak az eszét tudta, rendszeresen bemerészkedett az Arz néven ismert, elátkozott erdőbe, ahol a mágia fokozatosan beivódott a bőre alá, és mindig ott volt, elérhető távolságban.

Most viszont eltűnt.

Begyömöszölték egy ládába, és bedugták egy dohos sarokba, egy túlzott magabiztossággal megáldott zarami mellé. A Jawarat is Zafira dühös gondolatait visszhangozta.

– Én meg akartam semmisíteni azt a könyvet, miután helyreállt a mágia. – Anadil, az Ezüst Boszorkány, Arawiya szultánája és az Ősi Nővérek egyike összeszorította a száját, amikor megpillantotta Zafira ölében a zöld kötetet. A lámpa éles árnyékokat rajzolt az arcára, hófehér haja aranyszínben csillogott a fényében. Zafira kabinja elhalványult a vendége ragyogása mellett.

Ő nem kedvel minket – emlékeztette a Jawarat.

Zafirának már arcizma sem rezdült a hangjától. Ez már egyáltalán nem hasonlított arra a megnyugtató suttogásra, ami egykor az Arzban a fülét simogatta az árnyékok közül. Arra, amiről azt hitte, hogy egy baráté, mielőtt megtudta volna, hogy az Éjszaka Oroszlánjának a hangja.

Nem, ez a hang magabiztos és követelőző volt, mégis kitöltötte a mágia által hagyott űrt, úgyhogy Zafira nem panaszkodhatott.

És nem is tette.

Ehelyett beszélgetni kezdett vele.

Azok után, hogy ennyi nehézségen ment keresztül azért, hogy visszaszerezze ezt az elveszett relikviát, nem hagyhatta, hogy egy bosszúálló boszorkány tönkretegye. Az ég szerelmére, ezért látogatta meg az Ezüst Boszorkány a kabinjában?

– Te félsz tőle – mondta Zafira.

– A Jawarat a Nővéreim emlékeinek manifesztációja. – Az Ezüst Boszorkány lesújtó pillantást vetett rá az ágyról. Most, hogy Zafira már tudta, hogy ő Nasir anyja, egyértelműen észrevette a hasonlóságot a tekintetükben. – Miért félnék tőle?

Nem tudja. Fogalma sincs arról, milyen információkhoz jutottunk hozzá a Sharron.

A Zafira tüdejében visszhangzó szavak csendre intettek, és egyben emlékeztettek: maga Zafira sem tudta, milyen információk birtokába jutott a Sharron, amikor véletlenül megvágta a tenyerét, és ezáltal összekötötte az életét a könyvvel. A Jawarat ugyanis több volt a Nővérek emlékeinél.

Kilencven évig várakozott a Sharron, az Éjszaka Oroszlánjánál. Az ő emlékeinek egy részét is megőrizte, amiről az Ezüst Boszorkánynak fogalma sem volt. Ahogy senki másnak sem.

Mondd el nekik! Zafira lelkiismeretének a hangja alig hallható suttogásnak tűnt csak a Jawarat ellentmondást nem tűrő utasításai mellett, de a lány nem csupán ezért nem hallgatott rá. Egyszerűen nem tudta megtenni. Ugyanabból az okból nem tudott a Jawaratról mesélni nekik, amiért arról a sötétségről sem, ami korábban beszélt hozzá. A félelem fojtotta belé a szájára toluló szavakat. Zafira félt a többiektől. Félt attól, hogyan fognak ránézni.

Éppen elég sokáig nézték már le pusztán azért, mert nőnek született.

– De szükségünk van rá – mondta végül, ügyelve az arcvonásaira. Az alatta lévő ládát a hajóhoz csavarozták, de a gyomra egy ritmusra bukfencezett a hullámokkal. – A mágia helyreállításához.

– Én egy Ősi Nővér vagyok, kislány. Pontosan tudom, hogyan kell helyreállítani a mágiát. Csak erről a könyvről nem tudok eleget, mert az utolsó pillanataikban írták meg a többiek, amikor utoljára próbálták meg legyőzni az Oroszlánt.

És sikerült is nekik. Ahhoz ugyan nem voltak elég erősek, hogy el tudják pusztítani, de odaláncolták a Sharrhoz, és létrehozták a Jawaratot. Zafira úgy gondolta, hogy a könyvet egyetlen célból írták meg: hogy elraktározhassák benne az emlékeiket, és egyszer majd mindenki megismerhesse a történetüket. Hogy elmondhassák, miért szakadt meg a mágia és Arawiya kapcsolata azon a sorsdöntő napon, miért haltak meg a Nővérek, és, ami a legfontosabb, hol vannak a szívek.

– Amikor eltávolították a szíveket a minaretekből, Arawiya mágia nélkül maradt, de az Oroszlánra mért bűbájhoz olyan sokra volt szükség belőle, hogy azt az egész birodalom megszenvedte, mert a varázsige az összes kalifátusból elszívta az energiát, és káoszt hozott rájuk. Demenhurra havat. Sarasinra sötétséget. A Sharr pedig belefagyott az időbe – magyarázta az Ezüst Boszorkány, amikor észrevette Zafira zavarát. – Annyira, hogy az ottaniak élethossza minden elképzelhető határt túllépett. A halál teljesíthetetlen kívánsággá vált. A Jawarat és a szívek kiszabadításával te Arawiyát is felszabadítottad, a sziget csapdájába esetteket is beleértve. Ők megkaphatták azt a végső nyugalmat, amire vágytak.

– Akkor a kaftárok… – De Zafira elhallgatott, és a nyakában lévő kendő szegélyével kezdett el babrálni. Nem tetszett ugyan neki, ahogy a hiénává átváltozó férfiak ránéztek, de a kaftárok segítettek a zumrának. Segítettek visszaverni az Oroszlán ifrithordáját.

– Meghaltak.

Zafira felsóhajtott. Mennyi ideig kell vajon élni ahhoz, hogy a halál kívánatossá váljon?

Jinan kiáltásai törték meg a csendet; a fedélzeten rohanó lábak dobogását elnyomta a hullámok robaja. Zafira Benyaminnal kötött alkuja csak a szultán erődjéig segítette el őket, de legalább a kontinens felé tartottak, elég közel Demenhurhoz ahhoz, hogy Zafira ereiben feltámadjon a nyugtalanság.

– Ha te tudod, hogyan lehet helyreállítani a mágiát, akkor nincs szükséged rám – állapította meg. És a könyvre sem. – Akkor én hazamehetek.

A mágia miatt mindent maga mögött hagyott, amit valaha ismert. Átkelt a Baransea-tengeren. Bejárta a baljós Sharrt. De ez még azelőtt történt, hogy az idő és a távolság kielégíthetetlen sóvárgást ébresztett volna benne, amibe félelem is vegyült.

Mert most szembe kell majd néznie Yasmine-nal.

– Hova? – kérdezte az Ezüst Boszorkány szemernyi együttérzés nélkül. – Az Arz eltűnt. A népednek nincs már szüksége vadászokra.

A szavai pragmatikusak, racionálisak voltak. Kegyetlenek. Meztelenre vetkőztették Zafirát, és porszemmé változtatták a végtelen sivatagban. Zafira megsemmisülten a mellén lévő gyűrű felé nyúlt…

De utána visszaejtette a kezét a Jawaratra, és végighúzta az ujjait a könyv gerincén. Szinte azonnal elárasztotta a nyugalom. Valami olyasmi, ami elcsitította benne a zaklatottságot.

– Amikor fürdök, nem olvadnak el a lapjai? – A szomorúság pászmái még mindig ott kísértettek a tudata peremén, túl messze ahhoz, hogy megfoghatóak legyenek. De Zafira nem emlékezett arra, hogy szomorú lett volna. A Jawarat dorombolt.

Az Ezüst Boszorkány habozott egy kicsit.

– Néha megfeledkezem arról, hogy te még csak gyermek vagy.

– A világ elrabolta tőlünk a gyermekkorunkat – válaszolta Zafira arra gondolva, milyen érzés volt az apja íját a még kisbabásan párnás kezébe venni. Lanára, aki meleg borogatással törölgette Umm homlokát. Deenre, aki szellemmé vált, miután a szülei holttestét kiterítették.

– Így van. A Jawarat egy mágikus tárgy, ami immunis az elemekre, különben már az első évtizede során elporladt volna a Sharron. De az életereje most össze van kötve a tiéddel, mert te meggondolatlanul összekapcsolódtál vele. Ha kitépnél belőle néhány oldalt, nagy eséllyel elveszítenéd valamelyik végtagodat.

Zafira egyáltalán nem akart összekapcsolódni a könyvvel. Az Ezüst Boszorkány volt az, aki egy gyermeket kért meg arra, hogy vállalja ezt a küldetést. Ő tehetett arról, hogy Zafira most ehhez az ősöreg relikviához van kötve, noha a boszorkánynak még csak nem is lett volna szüksége rá ehhez a küldetéshez. Bárki végrehajthatta volna, aki elég erős ahhoz, hogy ellenálljon az Oroszlán bűverejének – az Ezüst Boszorkánnyal ellentétben, akire nagyobb hatást gyakorolt, mint azt bármelyikük sejtette volna.

Zafira biztosra vette, hogy a Sharr egy életre elegendő rejtélyt fedett fel előttük, de az még Kifah lényegre törő kérdése előtt volt. Azelőtt, hogy megtudták, Altair éppen annyira az Oroszlán fia is, mint amennyire az Ezüst Boszorkányé. De az, hogy fény derült a származására, furcsa módon csak még szerethetőbbé tette a hadvezért a lány szemében.

Zafira a nyelvébe harapott.

– És nincs mód arra, hogy megszüntessük valahogy ezt a köteléket?

– Csak a halál – válaszolta az Ezüst Boszorkány olyan hangon, mintha ezt Zafirának is tudnia kellene. – Döfj egy tőrt a könyv közepébe, és megszabadulsz tőle.

– Milyen kedves… – morogta Zafira. – Akkor minden mástól is „megszabadulnék”.

Ismét végighúzta az ujjait a zöld bőrkötésen, és a hüvelykujja besüppedt a közepén lévő, dombornyomásos oroszlán tüzes sörényébe. Az Ezüst Boszorkány csak hümmögött, miközben a lányt méregette, aki szinte ugyanolyan jól ismerte az Oroszlánt, mint ő.

Irigyel minket.

Zafira már majdnem helyeselni kezdett, de végül felszegte az állát, és megpróbálta kizárni a fejéből a Jawarat suttogását. Lehet, hogy túloz néha, döbbent rá. Miért irigyelne egy Ősi Nővér egy halandó lányt?

Idővel majd összehangolódunk.

Bármit jelentsen is ez.

Amikor a két lámpa hirtelen összekoccant, Zafira is összerezzent. A tegeze megbillent, a nyílvesszők kihullottak belőle, és a por pont úgy kavargott, mint Sharr homokja. Az Ezüst Boszorkánynak arcizma sem rándult, bár Zafira észrevette, hogy megfeszül a válla, annyira nem volt ez jellemző a cinikus halhatatlanra. Kinyílt az ajtó, és a folyosón egy alak rajzolódott ki előttük.

Zafira rögtön felismerte azt a kócos hajat, azt a tökéletes mozdulatlanságot, amit korábban csak a szarvasoktól látott, mielőtt meglőtte volna őket a halálos nyílvesszőjével.