Monica Murphy

LONELY FOR YOU ONLY

CSAK TE HIÁNYZOL

A mű eredeti címe: Lonely for You Only

Fordította: Lévai Márta

Copyright © 2022 by Monica Murphy

Hungarian Translation © Lévai Márta, 2024

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635803705

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

ELSŐ FEJEZET

SCARLETT

Óvatosan lépek be a liftbe. A ruhám lényegében az egész teret betölti.

– És mégis, nekem hová kellene állnom? – néz végig rajtam anyám. Az arckifejezése alapján mulattatja a dolog.

Idegesen rámosolygok, megmarkolom a halvány rózsaszín tüllrétegekből álló szoknyámat, és közelebb húzom magamhoz. Így is maximum néhány négyzetcentit nyerünk, de ez is jobb, mint a semmi.

– Ide állhatsz mellém.

Anyám besiklik a fülkébe. Gondosan kerüli, hogy a padlóig lógó tüllre lépjen, Louboutin cipője lehetetlenül magas tűsarkával könnyedén szétszaggathatná a szoknyámat.
Az nem is lábbeli, hanem veszélyes fegyver.

De anyám gondoskodó alkat, mindig körültekintően viszonyul a környezetéhez, nincs mitől félnem. Ma különösen nem, hiszen ez az én nagy estém, és azt akarja, hogy ragyogjak. Engem ünnepelnek a ma esti bulin, ami legkevésbé sem kispályás. Inkább szemérmetlenül nagystílű.

Úgy is mondhatnánk, határeset a szemérmetlenül nagystílű meg a durván hatalmas túlzás között.

Na jó, igazából határesetnek sem nevezném. A buli kétségtelenül óriási túlzásnak ígérkezik az apám miatt, aki soha semmit nem csinál fél gőzzel. Megteheti, mert a családi cég őrületes pénzeket kaszál. A sok generáció által gyarapított vagyon mindig jó kezekbe került a történelem során, a Lancastereknek bőven van mit a tejbe aprítaniuk.

Már ha nem jön valaki, aki elherdálja az összes pénzt. Az apámnak esélye van erre az állandó túlköltekezésével. Ő a legfiatalabb Lancaster fiú és a család fekete báránya egy személyben. A lázadó. A kívülálló.

Még nekem, a legidősebb gyerekének, és egyetlen lányának is fel kell kötnöm a bugyogómat, hogy versenyre kelhessek vele.

Becsukódnak a tükrös liftajtók, megszemlélem a szemközti képet. Igazán különleges a ruha, amit a tizennyolcadik születésnapomra szervezett bulin viselek, olyannyira, hogy hirtelen aggasztani kezd, hogy túlságosan nagyvilági. Minden erőmet összeszedve igyekszem legyűrni a pánikot, ami kavarogni kezdett a mellkasomban. Máris tépelődni kezdtem, jól döntöttem-e, de szeretném megőrizni a higgadtságomat.

– Attól tartok, tök hülyén nézek ki – sóhajtom. Legszívesebben azonnal visszatérnék a lakosztályba, ahol az imént készülődtem, hogy kevésbé hivalkodó öltözékbe bújjak. Vajon miért gondoltam, hogy egy ilyen látványos ruha jó választás? Úgy nézek ki, mint egy, az anyja ruhájában királylányosat játszó ötéves kislány.

Ami, ezt is bevallom, nagyjából megfelel annak a stílusnak, amit eredetileg megcéloztam. De most mégis…

– Gyönyörű vagy. – Anyám hűs tenyere gyengéden a homlokomra tapad. Megnyugtató az érintése, mint mindig. – A ruha lenyűgöző. Te vagy lenyűgöző. Azt mondtad, szeretnél mindenkire mély benyomást tenni, amikor belépsz, igaz? – Bólintok, anyám folytatja. – Bízz bennem, szívem. Ebben a ruhában el fogod érni azt a célt. Nem tudják majd levenni rólad a szemüket az emberek. Egyetlen ember sem, beleértve, tudod, kit is.

A szívem azonnal gyorsabb ütemre kapcsol a finomnak épp nem nevezhető célzás hallatán. Szorosan összekulcsolom a kezemet, nagy levegőt veszek, a kelleténél egy pillanattal tovább benntartom, majd reszketegen kifújom. Kár ez a nagy idegeskedés. A buli jó mulatságnak ígérkezik. Varázslatos lesz az este.

Lehetséges, hogy az életem is új irányba fordul ma.

– Beszéltél már Iannel? – kérdezi anyám fojtott hangon, mintha nem akarná, hogy rajtam kívül más is hallja a kérdést, ami vicces, mert kettesben ácsorgunk a liftben, egymáshoz préselődve.

– Nemrég üzentünk egymásnak. – Már a gondolattól repesni kezd a szívem.

Ian Baldwin. A barátom. Az egyik legjobb barátom. Okos, kedves, jóképű, és akárhányszor találkozunk, rögtön mosolyognom kell.

Elég biztosra veszem, hogy nem tűnt fel neki, mennyire bele vagyok zúgva évek óta, ami végtelenül ostoba kifejezés arra, amit érzek iránta, ha tekintetbe vesszük a korunkat. Belehabarodni valakibe olyan… középiskolás dolog.

De mégis ez a jó kifejezés: úgy érzem magamat, amikor a közelében vagyok, mint egy szégyenlős kiskamasz, aki alig mer megszólalni.

A szüleink évek óta ismerik egymást – Ian apja az apám állandó megbízott ügyvédje. Ian húszéves, ő is jogásznak készül, és már az egész életét aprólékosan eltervezte. Ha végzett, ő is az apja irodájában fog dolgozni. Harmincéves korában akar megházasodni, és egy kétszintes családi házban szeretne lakni, nem messze a szülei házától. Két gyereket akar – egy fiút meg egy lányt. Az a legnagyobb álma, hogy tiszteletet vívjon ki magának ugyanazokban a szakmai körökben, amelyekben az apja mozog, és a lehető leghíresebb ügyfeleknek szeretne dolgozni.

– A hírességek házatáján várja az embert a legnagyobb siker, és a legnagyobb bevétel – mondta egyszer nekem. Egy családi vacsorán ültem mellette az asztalnál, és az izgalomtól alig kaptam levegőt, úgy ittam a szavait. – Mindig botrányba keverednek, ezért folyton szükségük van ügyvédre, aki kimenti őket a slamasztikából. Könnyű pénzkereset volna, ha színészeket és zenészeket képviselhetnék. Netán celebritásokat, akiknek semmi más dolguk nincs, mint videókat gyártani az úgynevezett követőik számára – tette hozzá, és az ég felé emelte a tekintetét.

Igyekeztem figyelmen kívül hagyni a megjegyzése élét, azt, hogy akár meg is sértődhetnék, hiszen mégiscsak azon dolgozom nagy erőkkel, hogy valami influenszerféle lehessek. Van már egy kis követőtáborom, az emberek meghallgatják a véleményemet. Többé-kevésbé. Az nyilvánvalóan nyom valamicskét a latban, hogy egy történelmi múltú, a legvagyonosabbak közé számító család sarja vagyok, és az apám mindig is híresnek, néha hírhedtnek számított
– ahogy ma is.

Az aljas húzásai időnként bosszantók és ártalmasak, de a lehetőségekhez mérten én is profitálok a múltbeli – és máig élő – hírnevéből. Szeretnék a platformommal változásokat véghez vinni, nem csak annyi a célom, hogy kihasználjam, ami az ölembe hullott.

Nekem még alig körvonalazódó elképzeléseim vannak, mit is kezdjek a jövőmmel, de Ian pontos tervekkel büszkélkedhet. És én olyan erősen vágyom rá, hogy része lehessek annak a tervnek, hogy szinte érzem az ízét. Nem mintha valaha be mertem volna vallani neki, de gyakran elképzeltem már magamat Ian feleségeként. A gyerekei – a tökéletes fiú és a tökéletes lány – anyjaként. Gyönyörűek lennének, udvariasak, pallérozott beszédmóddal. Tökéletesen tükröznék, hogy az apjuk hozzájuk hasonlóan tökéletes.

Amikor erről ábrándozom, a képeken legtöbbször valamilyen társasági eseményen veszünk részt mi ketten. Estélyeket adunk, ezeken kiterjedt ismeretségi körünk tagjai vannak jelen, megnyitjuk előttük csodás kétszintes házunkat, amelyet makulátlanul karbantartott kert vesz körül. Ha kint tartózkodom abban a kertben, legtöbbször széles szalmakalappal óvom a bőrömet az erős napfény ellen.

Lehetséges, hogy mindez úgy hangzik, mintha egy nálam idősebb nő álmodná? Engem még az sem zavarna. Ezt akarom.

Persze csak akkor, ha Ian van mellettem.

– Itt van már? – kérdezi anyám.

Az itt a Plaza Hotelt jelenti. A bulimat a szálloda híres báltermében tartjuk, és fantasztikus lesz. Korábban benéztem a terembe, amikor még javában folytak az előkészületek, és az átalakulás láttán szabályosan elállt a lélegzetem: csodás virágok, bámulatos díszítés, elképesztő ételek. És akkor egy szót sem szóltam még a ma este tervezett műsorszámokról. A csillárokon akrobaták függenek. Gyéren öltözött, ám annál több marabutollal meg gyöngyökkel díszített burleszk széktáncosok ringatják a testüket óriási koktélospoharakban. Ez mind apám fejéből pattant ki. Mondom, sosem állja meg, hogy feszegesse a határokat.

Még arra is célzott, hogy ezeket egy meglepetés-műsorszám is ki fogja egészíteni, de egyszerűen el sem tudom képzelni, mi lehet az. Csak az a biztos, hogy apám sosem kicsinyeskedik. Imádja a grandiózus gesztusokat, ami tipikus Lancaster-féle jellemvonás, de bevallhatok valamit? Ezek a nagystílű megmozdulások néha elég kellemetlenül érintenek, és legszívesebben kiiktatnám őket az életemből.

Amikor az apámra rájön a harsányság és ellenszenvesen kezd viselkedni, elhalkulok, és ha tehetem, inkább meghúzódom valahol az árnyékban.

De ma este kifejezetten izgat, vajon kit hívott el fellépni. Milyen király volna, ha például Taylor Swift lenne itt. Őt imádom. Vagy talán Beyoncé? Fontosnak találom, hogy a nők jogait minél többen képviseljék, és a téma minél nagyobb súlyt kapjon, de felőlem akár Harry Styles is jöhetne, neki is örülnék…

– Drágám, hallottad, amit kérdeztem? Ian már a bálteremben van? – rángat ki anyám hangja a gondolataimból.

Pislogok, megvonom a vállamat, és a mozdulattól az egész ruhám önálló életre kel.

– Talán. Vagy nem? Eléggé késésben vagyunk, ezért úgy sejtem, már minden meghívott a bálteremben vár minket.

– Ó, szívem, ne aggódj a késés miatt. Az est díszvendégének mindig ügyelnie kell a pompás belépőre – feleli anyám azzal az elegáns fölénnyel, amit borzasztóan szeretnék eltanulni tőle. Fantasztikusan magabiztos Fitz Lancaster feleségének szerepében.

Gloria Lancaster az a nő, akihez mindenáron hasonlítani szeretnék felnőttkoromban: ő a Lancaster-vagyon egyik várományosát mindenben támogató feleség, aki emellett rengeteg jótékonysági munkát végez, barátok serege örvénylik körülötte, akik mind a figyelmét követelik, és még ennyi év után is képes szerelemmel és abszolút csodálattal csüggni az apámon.

Meglehet, Fitzgerald Lancaster olyan őserő, amit mindig érdemes szem előtt tartani, nehogy elszabaduljon, de anyámmal kettesben az elit mintapárját alkotják.

És akkor elérkeztünk hozzám. A legnagyobb gyerekük, az egyetlen lány. Afféle csendeske, aki inkább otthon penészedne, olvasva vagy belefeledkezve a sorozatnézésbe. Én messze nem vagyok olyan ragyogó jelenség, mint az unokatestvéreim egyike-másika – a nyomukba sem érek. Egy éve az anyám kezdte rágni a fülemet, hogy mutatkozzam többet a közösségi oldalakon, és azóta szerény, de egyenletes tempóban gyarapodott a követőim száma. Azóta is eltökélten keresem a módját, hogy valami több legyek, mint Fitz és Gloria szürkén unalmas lánya.

Tettesd, míg el nem éred, hát nem igaz?

– Biztosra vehetjük, hogy ebben a ruhában olyan látványos belépőm lesz, hogy csak na. A vak is észre fog venni. – Felnyalábolom a tüllrengeteget, majd eleresztem. Szétterjedve, libegve ereszkedik le az anyám Louboutinjára. Bárcsak kölcsönkérhetnék néhány csöppet Gloria Lancaster higgadt magabiztosságából az este előtt!

A lift megáll, az ajtó halk surrogással kinyílik, és azonnal megüti a fülünket a zene távoli hangja, amely több száz ember beszélgetésének halk morajával elegyedik.

A születésnapi bulimon máris tetőfokára hág a hangulat, pedig még meg sem érkeztem. Az anyám szerint az ilyesmi jó jel. Nagy levegőt veszek, hogy lecsendesítsem az idegeimet, lehunyt szemmel ötig számolok, és igyekszem meggyőzni róla magamat, hogy minden rendben lesz.

Úgy van. Rendben lesz. Tudom!

Anyám megvárja a liftben, míg kihömpölygök, a szélesen elterülő szoknyarétegek a padlót söprik. Gondos munkával számos finom, halvány rózsaszín tüllréteget dolgoztak egymásra, ebből alakult ki az elöl rövid, hátul hosszú szoknya, ami megmutatja magas sarkú cipőbe bújtatott lábamat, és miközben vonulok, habos uszályként követ.

– Szívem, hidd el, káprázatos látványt nyújtasz! – nyugtat meg újra anyám. Kilép a liftből, közben a tekintetét végig rajtam nyugtatja. – Szólok apádnak, hogy jöjjön ki ide, és együtt menjünk be. Bekísérünk a bálterembe, mielőtt bejelentik, hogy megérkeztél. Mit szólsz?

– Jól van, részemről oké – bólintok, és a kezemet rázogatom, mert hirtelen megizzadt a tenyerem. Idegesít, hogy ilyen ideges vagyok! Már rengeteg rendezvényen részt vettem életemben, de olyanon még sosem, amin én lettem volna a díszvendég. És ahol ilyen sokan voltak jelen. A ma esti buli különleges, de jó lenne, ha jól szórakoznék. Végtére is, én vagyok az ünnepelt.

Egyúttal, ajándék gyanánt, adományokat is gyűjtünk a családom által támogatott szervezetek számára, például a Trevor Projectnek meg a Reproduktív Jogok Szervezetének. Emellett mi is jelentős összeget fordítunk majd adományozásra. Ez a legkevesebb, amit tehetünk.

Valamikor a jövőben majd a saját pénzemből támogatom az ügyeket, amelyeket fontosnak tartok, de ezúttal a családunk vagyonát használom. Legalább mi megtehetjük…

– Fitz! Drágám! Kérlek, gyere ki, hogy együtt kísérjük be a terembe a mi csodás kislányunkat. – Anyám leteszi a telefont, és csodálatos módon, két perc sem telik bele, apám már felénk tart, jóképűen, elegánsan, mint mindig, és amint megpillant, széles mosoly ömlik el az arcán.

– Scarlett, atyám, el sem hiszem! De szép vagy! – Üdvözlésként kitárja a karját. Feszengősen ölelkezünk össze, mert a ruhám útban van. Nem nagy meglepetés. – Pompás jelenség leszel! Te meg ez a ruha uralja holnap reggel az internetet!

– Hagyd abba, Fitz, ettől Scarlett csak idegesebb lesz! – szól közbe anyám enyhén megrovó hangon, aztán felém fordul. – Készen állsz?

Kihúzom magamat, a vállamat kiegyenesítem, az államat feljebb emelem.

– Igen.

– Meséltél már neki a meglepetésről? – kérdezi apám az anyámtól.

– Még nem – feleli ő kurtán, sokatmondó pillantással, mint aki nem szeretné, hogy apám tovább fecsegjen.

Az ereimben felizzik az izgatottság, amibe néhány csöpp aggodalom is elegyedik.

– Nem árulnátok el végre, mi a meglepetés?

Apám a balomra lép, és összedörzsölgeti a tenyerét.

– Valaki ma este csak neked játszik majd.

Ó, hát, ezzel sokra megyek. Röviden megszorítom apám karját, és kutató tekintettel nézek fel az arcába. – Kérlek, mondd, hogy Taylor Swift!

A Lancaster-vagyon mértéktelenül nagy. Apám megengedhetné magának, hogy meghívja Taylort egy fellépésre. Akár milliókat fizethetne neki, meg sem látszana a családi bankszámlán.

– Megpróbáltam, de nem tudta szabaddá tenni magát
– csücsörít színészkedve apám.

Félresöpröm pillanatnyi csalódottságomat, és a következő kedvencemmel folytatom:

– Akkor Harry Styles?

– Közelít! – Apám szélesen vigyorogva belém karol. Anyám a másik oldalamon teszi ugyanezt, hárman összekapaszkodva indulunk a bálterembe vezető márványlépcsők felé. – Még egyet találgathatsz.

– Valaki más a One Directionből? – A lépéseim önkéntelenül lelassulnak, mert az agyamban kutatok. Egyre közelebb érünk a teremhez. A zene egyre hangosabb, és a sok egyszerre zajló párbeszéd moraja egyre jobban kivehető. – Talán Liam?

Őt szeretem a legkevésbé a zenekarból.

– Majd meglátod! – Valószínűleg nem ő. Az apám arcán ragyogó mosoly ékesen tanúskodik róla, mennyire élvezi mindezt.

– Ne kényszerítsd Scarlettet, hogy találgasson, Fitz! – Anyám hangjába enyhe bosszúság vegyül. – Hamarosan úgyis megtudod, szívem.

Megállunk a lépcsősor tetején, apám odainti a férfit, aki nem messze áll tőlünk, mikrofonnal a kezében. Az ezernyi virágdísz kábítóan erős, édeskés illata bekúszik az orromba, és a teremre nézve hagyom, hogy átjárjon az esemény hangulata. A falakat a mai este tiszteletére rózsaszín fények világítják meg, és a mennyezetről függő óriási csillárok a rózsaszín különféle árnyalataiban szikráznak.

Egy gólyalábakon mozgó nő halad keresztül a tömegen, hatalmas szoknyás fehér ruhát visel, amelynek a felsőrészét gazdagon díszítik a gyöngyök. Az álla alá hegedűt szorítva halk dallamot játszik. Rózsaszín bársonyba öltözött felszolgálók szaladgálnak a teremben, pezsgőspohárral megrakott tálcákat visznek, hívogatóan mosolyognak rám a rózsaszín buborékok.

Hirtelen majd megveszek, hogy ihassak valamit, noha még kiskorú vagyok. Európában tizennyolc év a korhatár, vagy tán nem?

– Figyelem, mindenki! Végre a körünkben köszönthetjük a születésnapost! Kérem, köszöntsék tapssal az est díszvendégét, Miss Scarlett Lancastert! – szólítja meg a tömeget
a mikrofonos pasas.

A reflektorfény hirtelen ránk irányul, mindhármunkat rózsaszín csillogásba öltöztetve. Hunyorognom kell, annyira vakít, és képtelen vagyok megkülönböztetni egymástól
a felém forduló, ismerős arcokat. Udvarias taps fogad minket, amikor elindulunk lefelé a lépcsőn, és itt-ott, mélyen a tömegben néhányan hangosan elkiáltják magukat: Boldog születésnapot! Mosolyt varázsolok az arcomra, és bólogatok, úgy teszek, mintha tudnám, ki az, aki hozzám szólt, mialatt leérünk a lépcsőn, és besétálunk a tömeg közepére.

Remegek. Istenem, szabályosan botladozom, még szerencse, hogy a szüleim két oldalról megtartanak. Csak ennek köszönhető, hogy nem esem orra, és nem csinálok teljesen bolondot magamból. Anyám bátorító szavakat mormol, biztat, hogy emeljem feljebb az államat, és nézzek az emberek szemébe, de hiába igyekszem, a reflektorfényben egyszerűen lehetetlen.

Az pedig még tovább ront a helyzeten, hogy semmi mással nem tudok foglalkozni, mint azzal, hogy merre állhat Ian. Megérkezett már? És vajon mi van rajta? Azt mondta, öltönyben lesz, és biztos vagyok benne, hogy ellenállhatatlanul jól fog kinézni. Nem vagyok biztos benne, hogy a szívem felrobbanás nélkül képes lesz elviselni a látványt.

Felfigyelek egy férfira, aki nem túl messze áll tőlem. Magas és inas. Eléggé Ian-szerűnek nézem. A magasság és a haj is stimmel nagyjából. Ő lehet az?

A reflektorfény hirtelen kialszik, hunyorgok, míg a szemem újra a régi, és csak most tudom egyértelműen megállapítani, hogy nem Ian áll ott. Mély csalódottság tör rám, de félresöpröm.

Ez az estély vidám ünnep. Minden rendben lesz, és minden nekem kedvez.

Egyszerűen tudom, és kész.

– Nagyon izgalmas bejelentenivalóm van – szól a mikrofonos, akit, gondolom, a szüleim bíztak meg a mai este házigazdájának szerepével. – Különleges műsor következik, amellyel Scarlett tizennyolcadik születésnapját ünnepeljük. Perceken belül színpadra lép a születésnapos egyik legkedvesebb zenekarának frontembere, és előadja a banda néhány nagy sikerét!

Apámra pillantok, aki engem figyel, mély szeretettel a szemében. Olyan, mint egy kisfiú, akit majd szétvet az izgalom a titok miatt.

– Ki az? Áruld már el, apa! – könyörgök. Már túl vagyok azon, hogy igazán élvezzem a meglepetést.

Egyébként sem voltam oda soha igazán a meglepetésekért.

Apám vigyorog, szinte tapintható az izgalma. A tenyerével befedi a kezemet, a karom még mindig az ő karjába kulcsolódik.

– Tate Ramsey!

Beletelik egy-két másodpercbe, míg felfogom apám válaszát. Körbepislogok a teremben, a tekintetem egy időre megállapodik a desszertes asztalnál, amelyen tizennyolc torta díszeleg, a legkülönfélébb ízekben és formákban. Esküszöm, lassan kezdem úgy érezni magamat a saját bulimon, mint Mária Antónia királyné. És nem tudom eldönteni, ez jó-e nekem.

– Tate Ramsey? – kutatok bőszen az agyamban.

Ó, atyám! Várjunk csak egy pillanatig…

Egy olyan fiúbanda frontembere ugrik be hirtelen, amely iszonyú sikeres volt, amikor… nem is tudom, talán tizenhárom éves lehettem?

– Tate a Five Car Pileupból?

Apám bólogat, szemlátomást nagyon büszke magára.

– Pontosan ő. Emlékszem, mennyire bírtad a zenekart. Tate-et különösen.

– De akkor még általánosba jártam – hívom fel a figyelmét. – Kábé hetedikes voltam!

Na jó, lehet, hogy inkább nyolcadikos. Az összes barátommal odáig voltunk értük.

Igen, Tate Ramsey meg a Five Car Pileup nagy siker volt – nagyjából öt éve. Egyike azoknak a fiúbandáknak, amelynek tagjait valami össznépi meghallgatás után hozták össze, sőt, halványan emlékszem rá, hogy még valóságshow-juk is volt később, amely egyetlen évadot ért meg, és talán én is néztem. Jó néhány slágert írtak megdöbbentően rövid idő alatt. Fülbemászó popzene, amelyekben legtöbbször Tate énekelt, a többiek kísérték. Villámgyorsan híresek lettek, a pletykaoldalakon is fel-feltűntek. Mindenki találgatott, vajon kivel randiznak, mivel foglalkoznak a zenélésen kívül, milyen ruhákat hordanak.

Aztán történt egy kellemetlen fordulat.

Vagy mondhatjuk úgy is, elszabadult a pokol. A turnéjuk során hotelszobákban randalíroztak. Az egyikük szexbotrányba keveredett egy kiskorú rajongóval, de az ügyet végül szőnyeg alá söpörték. Folyton buliztak, amit a rajongó tinilányok szülei elborzadva figyeltek. A közösségi médiában terjedni kezdett a hír róluk, hogy rossz hatással vannak a gyerekekre, és a hírnevük fokról fokra halványult.

Tate volt az egyetlen a tagok között, akinek állandó kapcsolata volt, mialatt a zenekar működött. Középiskolás koruk óta együtt jártak a barátnőjével, és minden hírforrásból az derült ki, hogy őrülten szerelmesek egymásba. A rajongók utálták a csajt, amiért „ellopta” előlük a leghelyesebb, legnépszerűbb srácot – aminél csak akkor utálták még jobban, amikor kiderült, hogy megcsalta Tate-et.

Egy másik zenekartaggal.

A helyzet villámgyorsan elmérgesedett. Tate részeg, drogos ámokfutásba kezdett, és bohócot csinált magából. A kiadójuk kiadta a banda útját. Elvesztették a szerződést, feloszlottak, amiért a pletykalapok elsősorban Tate-et hibáztatták.

Többé senki sem akart Tate Ramsey társaságában lenni, nemhogy együtt zenélni vele.

Vajon manapság van bárki, aki egy ilyen alakot kér fel, hogy koncertezzen egy privát bulin?

Hát persze. Apám.

Aki boldogan lelkendezik:

– És teljesen bele voltál habarodva! Ezerszer, újra meg újra meghallgattad a számaikat, különösen azt az egyet, tudod! Tele volt ragasztgatva a szobád fala a posztereikkel! – Apám megpaskolja a kezemet, aztán elereszt. – Na, indulás! Mulassatok egy jót a barátaiddal. Induljon a buli!

Anyám röviden megölel, aztán elhúzódik, hogy az arcomba nézve rám mosolyogjon.

– Próbálj úgy tenni, mintha szörnyen izgatott volnál a koncert miatt. Apád érdekében, oké? Annyira lelkes volt, amikor rábukkant Tate Ramsey-re.

– Egyáltalán hogyan találta meg? – Úgy rémlik, néhány nagy botrány után soha többé, sehol nem hallottam a nevét.

És meg is feledkeztem róla, hogy Tate meg a zenekar valaha létezett.

– Hát, személyre szabott szülinapi üdvözlést árult egy olyan… oldalon, a neten. – Anyám könnyedén legyint.
– Szerintem tudod, mire gondolok.

– Mint a Cameo? – Ó, istenkém, ez elég megalázó.

– Igen, valami olyasmi. Fizetsz ötven dollárt, és kapsz cserébe egy rövid videóüzenetet, ami kifejezetten neked szól, névvel. Apád e-mailben olyan ajánlatot tett neki, ha vállal egy teljes koncertet, amit nem lehetett visszautasítani. – Anyám megcsóválja a fejét, és két finom rajzú, ápolt szemöldöke összeszalad a homloka közepén.

– Mennyit ajánlott neki? – Megacélozom magamat a válasz előtt. – Nekem nyugodtan megmondhatod, anya.

– Egymilliót.

MÁSODIK FEJEZET

SCARLETT

– Helló, Scarlett! – Elindulok a tömegben, és váratlanul egy kéz ragadja meg a kezemet. Levegő után kapok, és odafordulva látom, hogy Ian mosolyog rám. Mielőtt elereszt, megszorítja a kezemet, hátrál egy lépést, és a tekintete végigsiklik rajta a fejem búbjától a lábujjamig. – Nahát!

Egy pillanatra le kell hajtanom a fejemet az arcomat azonnal elöntő forróság miatt. Vörös lehetek, mint a főtt rák. Örülök, hogy Ian most az egyszer alaposan megnéz magának.

– Szia, Ian!

– Ez a ruha… – elhal a hangja, én meg lélegzet-visszafojtva várom, hogy kimondja, milyen szép vagyok. Milyen fantasztikusan nézek ki. – Elég nagy helyet foglal el a világból.

Gyomron vág a csalódottság. Nem szükségképpen ilyen megjegyzésre számítottam.

Végignézek magamon, aztán megragadom kétfelől a tüllrétegeket, és enyhén megrázogatom a szoknyát.

– Azt akartam, hogy különleges látványt nyújtsak a születésnapomon.

– Sikerült elérned.

Ennyi a mondandója ebben az ügyben.

Hú.

Ez a gond néha Iannel. Nem az a bajom, hogy vegyes, nehezen értelmezhető jelzéseket ad. Inkább az, hogy a jelzései… hogy valójában semmiféle jelzéseket nem ad, ami aggasztó. Szeret engem egyáltalán? Igazából nem tudom. Mármint az teljesen biztos, hogy kedvel mint barátját. Hosszú ideje ismerjük egymást, még abból az időből, amikor mindketten suta kamaszok voltunk. Úgy érzem, mintha időtlen idők óta dédelgetném a szívemben az iránta való mély érzelmeket. Ha úgy vesszük, Tate Ramsey után rögtön Ianre váltottam, és azóta sem tetszett igazán senki más rajtuk kívül.

A barátnőm, Rachel szerint csak az időmet vesztegetem Iannel, de nem tehetek róla. Érzem, hogy van köztünk valami kapocs, csak annyi kellene még, hogy ő is rájöjjön.

Hogy engem meglásson.

– Jól érzed magad a bulin? – Körbenézek a teremben, odaintek egy nőnek, akivel összeakad a tekintetünk, és halványan ismerősnek találom. Viszonozza a gesztust, aztán elfordul.

– Igen, remekül! – Ian zsebre teszi a kezét, és a rá jellemző mozdulattal hátradől a sarkára. – Ez aztán a felhajtás.

– Ismered a szüleimet. Semmit sem játszanak kicsiben.

– Ez a ruha is beleillik a képbe, nem? – Felém nyúl, és megsimítja a tüllt a mellkasomon. Azaz a mellemen. – Hoppá! – Most kap csak észbe, mit is tesz, rémülten elkapja a kezét, és az arca egészen vörössé válik. – Bocs.

Lenyelem, amit erre szeretnék válaszolni, nevezetesen azt, hogy Engem nem zavar!

Pedig tényleg nem zavar! Egyáltalán nem. Ha megpróbálna lopva tapizni egy kicsit, legalább aprócska jele volna, hogy jobban érdeklem egyszerű barátnál. Ha együtt vagyunk, Ian rendszerint egyáltalán nem ér hozzám.

Lehet, hogy ez rossz jel. Lehet, hogy tényleg csak az időmet pazarlom. Nem ez az első alkalom, hogy ez a gondolat fut át az agyamon.

Ezért is tervezem úgy, hogy ma este bevallom neki, mit érzek. Belefáradtam, hogy ennyire össze vagyok zavarodva. Majd belepusztulok, hogy nem tudok semmit.

Iszonyúan szeretném megtudni, mi Ian álláspontja.

– Nagyon impozáns a bulid – mereng Ian a csillárra sandítva, ahol az egyik légtornász csaj himbálózott. Nincs túlöltözve, hogy úgy mondjam, sápadt bőrű, rugalmas testét közszemlére téve hajlítgatja a végtagjait lehetetlennek ható pózokba. Most megpördül, és fejjel lefelé lógva, arcán mosollyal felém nyúl.

– A szülinapos lánynak! – Az ujjai között egy gyönyörű fehér rózsaszálat tart.

– Köszönöm! – visszamosolygok rá, és kiveszem a virágot a kezéből. Az orromhoz emelem, és beszívom a finom illatot. Amikor felpillantok, Ian gondterhelten figyel, rendszerint ragyogó kék szeme sötéten, ködösen mered rám.

– Hoznom kellett volna virágot a születésnapodra – szól egy idő után.

– De én kértem, hogy ne hozzatok ajándékot nekem. –
A szívem száguldani kezd az őszintén aggódó pillantás láttán, amivel Ian pásztázza az arcomat. – Így állt a meghívóban is.

– De akkor is születésnapod van, és a nők mindig örülnek a virágnak. Legalábbis az anyám szerint. – Kiveszi a rózsaszálat a kezemből, forgatni kezdi a szárát az ujjai közt, a szirmok kitárulnak. – Most a fehér rózsa a kedvenced?

– El akarod tenni az információt későbbre? – próbálok flörtölni.

Elkomorodva a kezembe nyomja a virágot.

– Nem. Csak eddig azt hittem, a rózsaszínt szereted.

Elveszem a kezéből a rózsát. Igyekszem leküzdeni a legújabb csalódást. Már meg sem lep, hogy a leghalványabb reakciót sem kaptam a flörtkísérletemre. Ian mindig mindent szó szerint ért. Nem könnyű ugratni, mert mindent komolyan vesz.

– Úgy is van, a rózsaszín tetszik legjobban – felelem halvány mosollyal, és megpróbálom tovább ütni a vasat. Ma este semmi sem téríthet el a célomtól. – De a fehér is, nagyon. Minden virágot szeretek.

– Amint az nyilvánvaló – jártatja körbe Ian a tekintetét
a termen, hűvös arccal. – Tele van velük az egész hely.

– Sok ezer virág – szögezem le halkan. Fantasztikusan néznek ki. Anyám kitett magáért… a virágdíszítés az ő ízlését dicséri. A legjobban az óriási, különféle virágokból és zöld növényekből alkotott szívek tetszenek.

– Helló, Scarlett! – Wren, Crew unokabátyám menyasszonya lép hirtelen hozzánk, csinos arcán széles mosollyal. – Boldog szülinapot!

Megöleljük egymást, szorosan magamhoz húzom. Wren és Crew néhány évvel idősebbek nálam, és iszonyúan örülök, hogy megismertem Wrent, amikor ő is járni kezdett ezekre a családi rendezvényekre. Nagyon kedves és okos lány, igazi művészlélek, mindig érdekes a mondanivalója.

– Köszönöm! – mondom neki, mielőtt elhúzódunk egymástól, és Ianre nézek, aki rezzenéstelen arccal figyel minket. – Hadd mutassam be Iant.

– Helló! – nyújtja a kezét Wren Ian felé. – Ti együtt jártok? – villan rám kérdőn a szeme.

Felforrósodik az arcom, biztosra veszem, hogy égővörösre változott.

– Csak…

– Csak barátok vagyunk – feleli helyettem Ian, és komoran Wrenre mosolyog, mielőtt elereszti a kezét.

Mintha egy lufi pukkant volna ki hirtelen a mellkasomban. Érzékelem, ahogy még a vállam is lejjebb ereszkedik.
Az arcomról lefagy a mosoly, ami láthatóan nem kerüli el Wren figyelmét, de továbbra is ragyogó mosollyal néz a színpad felé, ahol az egyik nagy, szív alakú dísz függ a háttérben.

– Fel kellene mennetek oda, és készíttetni magatokról egy fotót, az előtt a szív előtt – tanácsolja. – Mint két barát.

Ó, újra legszívesebben megölelném ezért a javaslatért. Ianre nézek.

– Szeretnéd?

– Majd én lefotózlak titeket – ajánlja fel Wren, mielőtt Ian megmukkanna. – Már ha nem közös szelfit akartok inkább.

Hangtalan üzenetváltást folytatunk vele. Ha a szelfit választjuk Iannel, muszáj lesz nagyon-nagyon közel húzódnunk egymáshoz.

– Ó, majd megoldjuk – felelem végül könnyed hangon. – De kösz!

Sokatmondó mosolyt vet felém.

– Jó mulatást! Később dumálunk!

Odaint, és továbbmegy, valószínűleg Crew-t keresi.

– Biztos vagy benne, hogy fel szabad menni a színpadra? – fordul felém Ian homlokráncolva.

– Ez az én bulim! – emlékeztetem határozott hangon. Ian nem az a szabályszegő fajta. Mellette apám kifejezetten tébolyultnak tűnik. – Ma este oda megyek, ahová csak akarok. Gyere!

Hűha! Mindezt jóval nagyobb önbizalommal mondtam annál, mint amit igazán érzek, de Ian nem ellenkezik, amikor megragadom a kezét, és gyakorlatilag vonszolni kezdem a színpad felé. Az embertömeg kettéválik előttünk, helyet adnak a szélesen elterülő rózsaszín szoknyának, meg a mögöttem kígyózó uszálynak, és ó, már a lépcsősor közepénél járunk, aztán ott is állunk egymás mellett, és még mindig egymás kezét szorongatjuk a színpadon.

– Innen milyen jól lehet látni mindent – pásztázza Ian
a vendégsereget.

Ami engem illet, alig nézek az emberekre. Túlságosan elvarázsol a mellettem álló férfi. Nagyon-nagyon régóta csodálom Iant, és önkéntelenül is az ajkára téved a tekintetem. Azon tűnődöm, milyen volna, ha az a szép férfiszáj az enyémre tapadna.

– Ian, szeretnék beszélni veled valamiről.

Rám emeli a szemét, a szemöldöke alig észrevehetően megrezzen.

– Minden rendben van?

Úgy fordulok, hogy egymással szembe kerüljünk, megfogom a másik kezét is, és mindkettőt a tenyeremben tartom. Így, hogy a színpadot díszítő óriási szív előtt állunk, önkéntelenül is átfut az agyamon a gondolat, hogy most úgy nézünk ki, mintha mindjárt összeházasodnánk.

Hát nem volna csodás? Egy esküvő a Plaza Hotelben. A két család összes tagja büszkén figyelne minket, és hihetetlenül örülnének a közös boldogságunknak. Hasonlóan nézne ki a terem a szertartáson meg a fogadáson, mint most: valóságos virágáradatba öltöztetnénk. Több száz embert meghívnánk. A legfinomabb ételekkel, a legjobb italokkal kényeztetnénk őket, korlátlanul. Hatalmas, látványos tortánk volna, no persze Iannek természetesen esze ágában sem lenne, hogy belenyomja az arcomat. Az olyan méltatlan. Finom, antik csipkeruhában lennék, úgy festenék, mint egy tündérkirálynő. Ian pedig egyszerűen szívdöglesztő volna szmokingban.

– Persze, minden oké. – Megköszörülöm a torkomat.
Az idegességtől hullámzik és bukfencezik a gyomrom. – Azt szerettem volna mondani, hogy…

– Scarlett! Boldog szülinapot!

A hangra felnézek, és meglátom a tömegben a legjobb barátnőmet, Rachelt, aki közvetlenül a színpad előtti sávból néz fel rám, szép arcán ragyogó mosollyal. A kezét tölcsérré formálja a szája körül, úgy kiált felém:

– Kapd el, csajszi! Jó srác!

Úgy érzem, mintha a testem minden négyzetcentimétere bíborszínűvé válna, ahogy valószínűleg meg is történik. Eleresztem Ian kezét, kurtán odaintek a barátnőmnek, közben a fejemet rázom, remélve, ebből rájön, hogy egy szót se szóljon többet.

Nem válik be.

– Ő az új pasid, Scarlett?

Ha valaki, hát ő pontosan tudja, kicsoda Ian.

– Ne foglalkozz vele – nézek fel Ian arcára.

– Ő nem a barátnőd?

– Hát… de. – Rachel most egyszerűen fondorlatos módon bosszantani akar, amiben sajnos iszonyú tehetséges. Már hónapok óta noszogat, hogy valljam be Iannek, mit érzek iránta, én meg folyton ürügyeket találok ki, miért nem alkalmas, hogy komolyan beszélgessünk.

– A barátnőd azt hiszi, mi együtt járunk? Meg az a másik lány is azt gondolta. – Úgy hangzik, mintha mulattatná a helyzet. És íme, a tökéletes végszó…

– Ha már az együttjárásról van szó… mondom, beszélni szeretnék veled. – Mély levegőt veszek. – Rólam. Meg rólad.

– Mi van velünk? – Ian összehúzza a szemöldökét, a homlokán mély ráncok képződnek.

Esküszöm, a srác vagy vak, vagy reménytelenül nehéz felfogású.

– Szerintem lehetne köz…

– Kedves vendégek, nagy tapsot kérek! – A ceremóniamester jelenik meg a semmiből, és felénk lépked a színpadon. – A mai est különleges fellépője hamarosan birtokba veszi a színpadot, és bizton állíthatom, a műsorát kár lenne kihagyni!

A mikrofonos fazonra nézek. Alighanem az arcomra van írva, mennyire dühít, hogy belerondított az intim pillanatba. A nagybetűs Pillanatba, amire azóta vártam, hogy hónapokkal ezelőtt felmerült a buli ötlete.

– Majd később megbeszéljük. – Ian elereszti a kezemet, és elindul a színpadról lefelé vezető lépcső felé. – Biztosan várhat még egy kicsit, Scarlett.

Nem, dehogy várhat!, visítanám legszívesebben, de befogom a számat, helyette csak a tekintetemmel kísérem, ahogy elsétál, és a mellkasom belesajdul a távolodó háta látványába. Aztán, becsületemre legyen mondva, viszonylag gyorsan észbe kapok, hogy óriási tömeg figyel guvadt szemmel, kíváncsian, és riadtan eltűnődöm, vajon mennyire vannak az érzéseim az arcomra írva. Vajon teljesen nyilvánvaló, mit érzek?

Igen, valószínűleg az. És mégis, a konkrét illető, az egyetlen ember, akinek szeretném tudtára adni az érzéseimet, totálisan érzéketlen az egyértelmű jelekre.

Mindeközben Rachel két hüvelykujját, arcán lelkes vigyorral felemeli, én meg tehetetlenül villantok felé valami mosolyfélét, miközben a szívem belülről kiszakítani készül a mellkasomat. Játszanom kell, mert a sok ember mind engem néz.

– Szeretnél itt maradni a színpadon, Scarlett, hogy szemtől szemben találkozhass az első szerelmeddel? – fordul felém a ceremóniamester, és színészkedve megrángatja a szemöldökét.

Gyorsan megrázom a fejemet, és egyetlen szó nélkül a lépcső felé iszkolok, mire itt-ott jóindulatú nevetés harsan
a teremben. Felemelem a szoknyám alját, és óvatosan elindulok lefelé, de középtájon megtorpanok, mert Rachel odarohan hozzám, körém fonja a két karját, és egy cuppanós puszit nyom az arcomra.

– Fantasztikusan nézel ki – állapítja meg, miután elhúzódik. – Übercuki a ruhád, mindjárt meghalok! – ömleng, és szélesen mosolyog hozzá. – Ó, atyám, iszonyú rég találkoztunk! Mikor is? Talán azon a hétvégén, amikor a végzős ünnepséged volt? Hiányoztál!

– Te is nekem – felelem az igazságnak megfelelően. Jót tesz a társasága nekem. Rachellel minden élmény izgalmasabb, amire ma este őrült nagy szükségem van.

– És ki a meglepetésfellépő? Kérlek, mondd, hogy apád újra összetrombitálta a One Directiont egy koncert erejéig! – nevet Rachel. – Még az sem lepne meg, ismerve Fitzy nagystílű gesztusait meg az eltökéltségét, amivel bármit el tud érni.

– Nem, nem az 1D… – Közelebb hajolok Rachel füléhez, és belesúgom. – Tate Ramsey.

– Mi? Ne már… – suttogja, és a vállamnál fogva úgy mozdít, hogy elkerekedő szemmel az enyémbe bámulhasson. – Őt aztán tényleg imádtuk réges-rég.

– Hát, tudom, de mégis, nem lehet, hogy most már kicsit égő? Mégiscsak egy kiöregedett, levitézlett sztár.

– Öreg? Mégis, szerinted mennyi idős lehet? Ugyan már. Huszonegy? Huszonkettő? Biztosan nem több. Bevallom, ezer éve nem figyeltem, mi van vele, de alighanem azóta tiszta és józan életet él. És a legszebb korban van. – Szemérmetlen kis mosollyal hozzáteszi: – Én biztosan adnék neki egy esélyt!

– Rachel! – Gyengéden megrázom, mire felnevet. Szigorúan nézek rá. – Be is fejezheted!

– Komolyan beszélek! Tate nagyon jó pasi. Az a kusza haj… Az a mély érzésű szempár. A szexi mosoly…

– Na, jól van, Scarlett, készen állsz a különleges születésnapi ajándékra? – hallom hirtelen a műsorvezető hangját.

Odapillantok, várakozásteljesen néz rám.

Rachel olyan erővel bök oldalba, hogy egész testemben megrándulok.

– Válaszolj már neki! – sziszegi a fülembe.

– Igen! – süvöltöm a mikrofonos felé kötelességtudón.

– Fantasztikus! Rendben, akkor lássuk a mai este exkluzív előadóját… aki nem más, mint Mr. Tate Ramsey, a szép emlékű Five Car Pileup frontembere!

A tömeg teljesen megvadul, a levegőt sikoltozások töltik meg. Megdöbbentő ezt az őszinte lelkesedést tapasztalni.
A nők, fiatalok és öregek, egyszerre kezdenek ugrándozni, úgy fogadják Tate Ramsey-t, aki kilép a színpadra, mialatt a hangszórókból a banda legnépszerűbb slágere szól. Bámulom, hogyan özönlenek a színpadhoz a vendégek – többségükben a nők; és hogyan ringatóznak a zene ritmusára.

Ismerős refrén. Én is azonnal felismerem a számot, amit tizenhárom-tizennégy évesen annyira imádtam. Még nem volt túl régóta fogszabályzóm, a fogaim összevissza álltak alatta, és minden végtagom túl hosszúnak tűnt a testemhez képest. Annyira suta és szégyenlős voltam, hogy szinte fájt.

A tekintetem megállapodik Tate-en, aki közelebb lépked a színpad széléhez, és megáll középen. Rachel nem tévedett, amikor azt mondta, élete virágában van. Még jobban néz ki, mint fiatalabb korában.

Pedig akkor is nagyon aranyos srác volt: szép arcvonásokkal, ragyogó szemmel. Karcsú, fiúsan izmos testtel, és amit Rachel is említett, már akkor is mindig ott ült a szája sarkában a szexi mosoly.

Ami most őszinte, széles mosollyá változik, amikor üdvözli a közönséget. Mély beszédhangja betölti a termet a hangszórókon át. Több nő úgy néz ki, mintha szó szerint elalélni készülne, ringatózó testük mind közelebb törleszkedik a színpadhoz. A csodálatos Tate-hez.

A jellegzetes mosoly hosszan a közönség felé ragyog, közszemlére téve Tate Ramsey egyenletes, fehér fogsorát, és a bal orcáján a gödröcskét. Mogyoróbarna szeme csillogva pásztázza az embereket, és elkapom a pillanatot, amikor nagy levegőt vesz, hogy elkezdje a műsort. A tekintete megtalálja az enyémet, és hosszasan elidőzik az arcomon, mialatt elénekli az első sorokat.

Az első, amire felfigyelek, a hangja: mélyebb, mint néhány éve. Határozottan érettebben zeng. Nem tehetek róla, de miközben azt a számot hallgatom, ami annak idején beindította a Five Car Pileup sikersztoriját, úgy érzem, Tate csak nekem énekel.

Amitől zavarba kellene jönnöm, nem igaz? Körülöttem nők visonganak, együtt éneklik Tate-tel a számot. Ő viszont még mindig nem fordítja el a tekintetét rólam. Felém fordulva dúdol, hosszú ujjai körbefogják a mikrofont, és kicsit megrázza a fejét, hogy sötétbarna hajfürtjeit kirázza a szeméből.

Az arcát, éles arccsontjait és szexi állát mintha szobrász faragta volna. Szögletes állát telt, buja ajka ellensúlyozza. Már nem nevezném helyes fiúnak, mint régen, és ez jól van így.

Fantasztikus pasi. Szinte rémítően vonzó.

– Igazam volt! – súgja Rachel a fülembe. – Még jobban néz ki, mint régen. És egyfolytában téged bámul!

– Jaj, Rachel… pontosan azért fizettünk neki, hogy engem bámuljon – hívom fel a barátnőm figyelmét a tényre a szám sarkából, de én sem fordítom el a tekintetemet Tate-ről. Annak ellenére, hogy pontosan tudom, ez az egész színjáték csak annak az egymillió dollárnak tulajdonítható, amit apám utalt a bankszámlájára, önkéntelenül is ringatózni kezdek a zene ritmusára.

Újabb szám kezdődik, ez a legnagyobb kedvencem. A banda legnagyobb sikere.

A címe: Hiányzol.

A szám sarkában halvány mosollyal hallgatom, hogyan énekli Tate a refrén ismerős sorait.

Gyönyörű lány, gyönyörű mosoly,

Az életemből csak te hiányzol.

Végre elfordítom a tekintetemet, és Rachelre vigyorgok, aki alig látható vállvonással reagál. A társasága most is segít, hogy megfeledkezzem az Iannel kapcsolatos aggodalmaimról. Hagyom, hogy átmosson a zene, és együtt ujjongok a tömeggel, amikor Tate úgy vált számot, hogy egyetlen ütemet sem hibáz el.

Aztán jön a következő szám.

És még egy.

Érezhetően nagyobb és sűrűbb a tömeg, mint a koncert elején. Körbenézek, és zavarba hoz a sok ismeretlen arc látványa. Vajon olyanok is vannak itt, akiket nem hívtunk meg? Lehet, hogy meghallották a folyosóról, ki énekel, bekukkantottak, foglyul ejtette őket Tate hangja, és most ők is itt táncolnak a Five Car Pileup ismerős slágereire?

Egészen megfeledkeztem róla, hogy ilyen sok jó számuk volt.

Rövid időre elhallgat a zene, és Tate szól néhány szót a tömeghez. Egyszer csak ismerős hang szólít meg a hátam mögül.

– Figyelj csak, Scarlett!

Odapördülök, és ott találom Iant. Olyan közel áll hozzám, hogy érzem a testmelegét. Az arcán eddig ismeretlen kifejezés. Szélesen rámosolygok, és kitárom felé a két karomat, de szinte azonnal kibontakozik az ölelésemből.

– Indulnom kell – közli kurtán.

Zavartan pislogok rá.

– Micsoda? Máris hazamégy? De hisz alig kezdődött el a buli!

Közelebb hajol hozzám. Visszafojtom a lélegzetemet, várakozásteljes öröm tölt el, a fejemben ott gomolyog az a sok szép mondat egyszerre, amit Ian mondhat mindjárt nekem.

– Tudod, hogy nem bírom a tömeget.

Az illúzióm buboréka szétpukkan, eltűnik, átveszi a helyét a kínzó csalódás. Hogyhogy nem bírja a tömeget? Korábban még sosem mondta, és nem is volt ez a benyomásom. Mintha egy mogorva öregurat hallanék.

– De még el sem énekelte nekem, hogy „Boldog szülinapot”! – Hiába ordítok a fülébe, szinte biztosra veszem, hogy nem hallja, mert Tate Ramsey következő száma nagyon hangosan szól a háttérben. A vele egyszerre éneklő tömeg is elnyomja a hangomat.

– A héten valamikor elviszlek ebédelni. Csak mi ketten! – Ez az ígéret, hozzá Ian óvatos mosolya, elég ahhoz, hogy újra felszikrázzon bennem a remény, ami a lelkem mélyén folyamatosan pislákol.

Ma este nem sikerült szót ejtenem rólunk, de ha kettesben ebédelünk? Szem- és fültanúk nélkül? Egy ilyen helyzetben végtelen számú lehetőség rejlik.

– Jól van. – Minden erőmet megfeszítem, hogy ne tűnjek túlzottan lelkesnek, mert szeretnék a tőlem telhető leglazábbnak látszani.

– Boldog születésnapot, Scarlett! – Ian tekintete Rachelre rebben, aki a hátam mögött áll. – Viszlát, Rachel!

– Viszlát, Ian – böki ki a barátnőm, és alig fordít hátat Ian, hogy elsétáljon, az égre fordítja a szemét.

– A héten valamikor kettesben ebédelünk! – jelentem büszkén.

– Óriási – legyint Rachel elutasítón, és egyszerre vagyok dühös rá miatta, miközben meg is értem, miért. – Csak ámít majd, ahogy mindig szokott.

Távolabb rángatom az emberektől, hogy jobban halljam, amit mond.

– Tényleg így gondolod?

– Hát persze. Élvezi, hogy van egy egyszemélyes rajongói klubja, és ezt az élményt nem akarja elveszíteni. A srác folyamatosan kábít téged, Scarlett, hogyhogy nem ismered már be?

– Dehogy kábít! – Folyton védelmembe kell vennem Iant Rachel előtt, mert nem kedveli. Tartok tőle, hogy ez soha nem is fog megváltozni.

– Dehogynem. Valószínűleg le fogja mondani az ebédet is. Csak figyeld meg! Halaszthatatlan teendője lesz helyette, aztán halogatja egy kicsit, és végül sosem lesz belőle semmi. De mivel tudja, hogy a zsebében vagy, akárhányszor kedve támad hozzá, hogy valaki masszírozza egy kicsit az egóját, elő fog kerülni, és úgy tesz, mintha érdekelnéd. – Rachel felmutat a színpadra, ahol Tate épp vidám, ugrándozó tánclépéseket tesz a zene ütemére, mosolyra görbülő szájjal. – Ha érdekel a véleményem, szerintem még arra is nagyobb esélyed van, hogy vele összejöjj, mint Iannel.

– Jaj, ne már, Rach! – Én is felnézek a színpadra a vállam fölött. Egymásba kapcsolódik a tekintetünk Tate Ramsey-vel, és amikor észbe kap, rám villantja azt a sok megawattos mosolyt, amiért mindig is rajongtam. Utána még kacsint is egyet.

Az arcom felforrósodik, gondterhelten elfordulok. Elképzelhető, hogy a barátnőmnek igaza van.

Mintha már időtlen idők óta próbálnék közeledni Ianhez, és soha, egyetlenegyszer nem adott igazi esélyt. Ó, igen, a kettőnk közös jövőjének lehetősége ellenben mindig él. Erre már nem is egyszer célzott. Jól emlékszem például arra, amikor tizenhat éves koromban azt mondta: „Bárcsak két évvel idősebb lennél!”

Nem más, pontosan ez a mondat indította el bennem a szakadatlan sóvárgást Ian iránt. Hogy megtudjam, mi lenne. Hogy mit tett volna Ian akkor, ha két évvel idősebb vagyok.

Íme, eljött ez a nap is. Tizennyolc éves lettem, és ő korábban hazamegy a bulimról. Nem értem.

Nem értem Iant.

– Láttam ám, hogy nézett rád az előbb – lép mellém Rachel, hogy a fülemhez hajolhasson, és bátorító szavakat suttoghasson. – Képtelen levenni rólad a szemét.

– Ezt már mondtad.

– És komolyan gondoltam. Tudom, hogy szerinted csak azért csinálja, mert erre kapta a megbízását, de én egyáltalán nem vagyok benne olyan biztos. Szerintem a híres barátunkat igenis érdekled! – Rachel arcára nézek. Vigyorog. – Hát nem ez volna a legédesebb bosszú? Kavarni egy kicsit a nagy Tate Ramsey-vel, hogy Iant bosszantsd?

– Sosem csinálnék ilyet. – Nem vinne rá a lélek. Eleve biztosra veszem, hogy Tate-et nem érdekelné igazán egy ilyen átlagos lány, mint én. Emellett semmiképp sem szeretnék Iannek rossz jeleket küldeni. Tate-be nem vagyok belehabarodva. Nem úgy.

Ianbe igen. És azt kívánom, bárcsak viszonozná.

A beszélgetésünk félbemarad Rachellel, mert mindketten újra a koncertet figyeljük, még ha az én gondolataim elkalandoznak is közben. Arra gondolok például, milyen érzés, hogy Ian nincs itt. Hogy az imént lelépett a bulimról, és hogy Rachel ezredjére közölte velem, hogy kár pazarolnom Ianre az időmet.

Lehet, hogy a barátnőmnek igaza van. Lehet, hogy valami másra kellene koncentrálnom.

Például magamra.

A gyomrom megkordul. A kezemet odakapva rádöbbenek, hogy azóta egy falatot sem ettem, amióta megérkeztem. Jólesne valami étel. Vagy egy szelet szülinapi torta. Bármelyikből a tizennyolc közül!

– Szerinted most már hamarosan vége lesz? – kérdezem Racheltől. A csípőm még mindig ring a zene ütemére.

– Miért kellene abbahagynia? Ez a koncert a bulid csúcspontja! – Rachel felveti a karjait a levegőbe, és ide-oda ingatja a fejét, együtt énekelve Tate-tel.

Tate áttáncolt a színpad túlsó felére, most egyenesen egy csapat idősebb nőnek énekel, akik csillogó szemmel bámulják. Valaki rátapos a szoknyámra, gyorsan ellebbentem a tüllt az útból, nehogy elszakítsák. A nő az egészből semmit sem vesz észre, lefoglalja, hogy ütemesen kiabáljon. „Tate! Tate! Tate! Erre is gyere máááár!”

Tate a füle botját sem mozdítja, ezért a nő még nagyobb hangerőre kapcsol.

Hirtelen mintha minden hangosabbá válna körülöttem, és a tömeg még jobban szorongatna. Elönt a késztetés, hogy itt hagyjam a saját bulimat, és megkeressem Iant. Vajon örülne-e neki, ha becsöngetnék hozzá, és bevallanám, hogy halálosan szerelmes vagyok belé? Vagy kiakadna?

Az sem lehetetlen, hogy Rachel téved. Elképzelhető, hogy egyszerűen Ian is ugyanolyan riadt, mint én. Lehet, hogy ő is szeretett volna velem beszélgetni kettőnkről, mielőtt félbeszakítottak minket. El kell mennem hozzá.

Látnom kell.

Titokban arra számítottam, hogy a tizennyolcadik születésnapomon Ian lesz, aki bevallja, hogy halálosan szerelmes belém. Reménykedtem, hogy szorosan mellettem marad egész este, büszkén mosolyogva figyeli, hogyan üdvözlöm a vendégeket: mindenkit megölelek, és elmondom nekik, mennyire örülök, hogy eljöttek. Ebben a percben Iannek itt kellene állnia közvetlenül mögöttem, két karjával átölelni a derekamat, és csendben ringatóznánk a zenére, kiélvezve, hogy egymáshoz ér a testünk. Tate a lelkét is kiénekelhetné, rá sem hederítenék, hogy eljátszotta, mintha flörtölne velem, mert átölelne az a férfi, aki sokkal jobban érdekel mindenkinél. Mindenki láthatná, hogy egy pár vagyunk.

Hogy társak vagyunk.

Ehelyett itt állok egyedül, csalódottan, amiért Ian nem bírja a tömeget.

Ez a helyzet határozottan nem hasonlít arra, amit elképzeltem.

HARMADIK FEJEZET

TATE

Ez az este hihetetlen! Leírhatatlanul jól alakul minden. Totál eksztázis! Erről a szerről sosem akarok lejönni.

Mindeközben úgy izzadok, mint egy csataló, de nem látja senki, hála a remekül megválasztott fekete öltözéknek. Jó ideje már, hogy utoljára hasonló tömeg előtt léptem fel. Hú. Jóval többen vannak ezen a hepajon, mint amire számítottam. Amikor Kőgazdag Apukától, más néven az örök aranyifjú Fitzy Lancastertől felkérés érkezett e-mailben, hogy lépjek fel hőn szeretett lánykája születésnapi buliján, azonnal elutasítottam. Elhajtottam a fenébe, mert biztosra vettem, hogy csak szemétkedik velem valaki, és hamis néven ír, hogy kiröhögjön a végén.

Na nem mintha nem lett volna részem már jó pár bizarr élményben, amióta belekezdtem ebbe a személyre szabott köszöntőbizniszbe, de ha a túlélés a cél, az ember vállaljon bármit, márpedig ezzel tulajdonképpen egész jól lehet kaszálni. De ez sem változtat azon, hogy bőven voltak már fura megkereséseim. Például a csaj, aki időről időre felbukkan, és pénzt ajánl, ha küldök a farkamról neki egy fotót. Nem adja fel egykönnyen. Ötezerről indultunk – hát, ez, babám, bőven kevés. Legutóbb már tizenöt rongyot emlegetett. Persze elutasítottam.

Igaz, hazudnék, ha azt állítanám, nem éreztem kísértést. Egyetlen fotóért ennyit? De konkrétan a farkamról kéri, ami, hát…

Egyszerűen úgy érzem, nem volna bölcs döntés küldeni neki egy sikamlós képet azok után, amit összehordtak az emberek rólam az elmúlt években.

De Lancaster sem volt kevésbé kitartó, mint a fotós nő, sorra küldte az e-maileket, hogy az egyetlen lánykája tizennyolc lesz, így meg úgy, és feledhetetlen bulit akar rendezni neki.
A kiscsaj kedvenc bandája a Five Car Pileup volt… blablabla. Ebben sem volt semmi olyan, amit ne hallottam volna már százezerszer. Valószínűleg a kedvenc plüssállatával simogatta magát, miközben késő éjjel az ágyában feküdt, és csillogó szemmel bámulta közben a zenekar poszterét a falon. Totál megvan a jelenet.

Abszolút nem újdonság.

Aztán Elszánt Apuka valahogyan megszerezte a telefonszámomat is, és felhívott. Felvettem, mert amikor megláttam a Lancaster nevet felvillanni, amit automatán beadott a rendszer, komolyan kíváncsi lettem. A következő percben már kocsikról, zenéről meg divattervezőkről csevegtünk vidáman – azokról a baromságokról, amik, hiába, még mindig érdekelnek, mert a lelkem mélyén továbbra is kurvára sekélyes seggarc vagyok. Egy óra múlva megkapta a beleegyezésemet: oké, előadok egy csokor dalt a drágalátos Scarlett szülinapi buliján. S hogy mennyibe fáj ez neki?

Egymillióba.

Hát, ja, hogyan is utasíthattam volna el ekkora összeget? Sehogy. Először visszatért a gyanúm, hogy csak szórakozik velem, de miután egy órán át nyomtuk a sódert, Apuka kijelentette, hogy szerinte van köztünk valami különleges kapocs, ezért szívesen kisegít a gödörből.

És most itt állok a színpad közepén, majd kiszakad a tüdőm, úgy dalolok az élő közönség előtt, ami már évek óta nem történt meg velem, és bassza meg… fenomenálisan érzem magam.

Félreértés ne essék, az elmúlt hetek során szorgosan készültem a haknira. Gyakoroltam, még a hangképzéstanárt is megkerestem, akivel pár éve együtt dolgoztunk, és mondtam neki, hogy beizzíthatja a kínzásait. Néhány többórás alkalom után kijelentette, hogy jobb a hangom, mint valaha. Először biztosra vettem, csak nyalizik, hogy el ne csüggedjek, de mostanra elkezdtem hinni benne, hogy komolyan gondolta, mert ez a mai előadás…

Valamiképp helyénvalónak tűnik, hogy itt állok a színpadon, és egy óriási csapat visongó csajnak éneklek. Köztük egy rakás jó nő. Úgy tűnik, ha Fitzyék bulit rendeznek, meghívják rá New York minden szép emberét. Jól karbantartott idősebbek és ifjú csinoskák sikoltoznak olyan elbűvölten, hogy biztosra vehető, közben nedvesednek a bugyik is rendesen. Ilyenkor mindig rám tör az érzés, hogy bármelyik csaj, de komolyan bármelyikük szívesen hazajönne velem. Megkockáztatom, még a házasok többsége is.

Sőt, főleg a házasok, ha jobban belegondolok.

De én már új ember vagyok. Felhagytam a mocskos kis üzelmeimmel. Semmi csajozás. Semmi pia, drogokról meg szó se essék. Tiszta vagyok, józan, rendszeresen meditálok, és gyakrabban találkozom a lelki tanácsadómmal, mint be merném vallani. Hetente ötször az edzőteremben izzadok – igaz, csak a Planet Fitnessre telik, és még személyi edzőm sincs, de szegény ember vízzel főz. Naponta elsorolom, mi mindenért vagyok hálás, sőt, már a vöröshús-fogyasztásomból is visszavettem. Bassza meg, tényleg kurvára egészséges vagyok, és néha…

Néha úgy érzem, gennyesre unatkozom magamat.

De nem hagyhatom, hogy ez a kis kellemetlenség felülkerekedjen rajtam. Küzdök és bízva bízom. Csak ez számít.

Befejezem az újabb dalt, és hagyok egy kis időt a közönségemnek, hogy éljenezve és tapsolva ünnepeljenek engem.
Az arcomra festem a legszebb mosolyomat, mialatt megpróbálok levegőhöz jutni. Ez az ide-oda szökdécselés totálisan kivette belőlem az energiát, és akkor még meg sem említettem, hogy ennyi nővel kell egyszerre tartani a legszexibb szemkontaktust. Huszonegy éves vén trotty vagyok, nem bírom már olyan jól.

Muszáj lesz kicsit felturbózni az edzéseimet, ez az egy biztos.

– Na, és ki hogy érzi magát ma este? – kiáltok a mikrofonba, és önkéntelenül is vigyorogni kezdek, annyira egyszerre visít fel a sok csaj, karjukat az égnek vetve. – Mindenki olyan jól van, mint én?

Végignézek a tömegen, tekintetem a Kis Rózsaszín Habcsókhercegnőt keresi. Elég nehéz nem észrevenni a születésnapost abban a ruhában, ami leginkább egy emeletes tortára emlékeztet. Nyilvánvalóan szeretné felhívni magára az emberek figyelmét, és végül is, ki vagyok én, hogy elítéljem érte, pláne, hogy ő az ünnepelt, miatta van itt ez a sok ember. Sokon több százat kell érteni, és ahogy elnézem, csak a virágdíszek egy vagyonba kerülhettek. Zsebbe nyúlós mulatság lehetett az a tizennyolc óriási torta is. Korábban megtudtam Lancastertől, hogy a becses Scarlett évei tiszteletére van épp ennyi belőlük.

Aligha kétséges, hogy egy hülyére kényeztetett kis luvnya, de lássuk be, annak ellenére, hogy majdnem eltűnik abban az óriási ruhában, ami látszik belőle, igazán csábos. A sötétbarna hajzuhatag, ami végigömlik a hátán. Sötétbarna szeme annyira megfejthetetlen, hogy még abban sem lehetek teljesen biztos, hogy síkhülye. Az imént rám mosolygott, és majd felfalt a szemével. Amikor kezdtem, még itt állt középen a színpad előtt, de most nem tudom, hová tűnt.

– Hol a szülinapos lány, hé! Valaki kerítse elő nekem Scarlettet! – szólok le a tömegnek.

Fejek forognak ide-oda, és előkerülnek a telefonok. Keresik, pedig eléggé látszania kellene. És valóban, ebben a másodpercben meg is pillantom a nagy rózsaszín habcsókot, amint az egyik ideiglenesen felállított pult előtt áll, és épp egy rózsaszín pezsgővel teli poharat emel a szájához, amikor eléri a reflektor rózsaszín fénye.

– Ott van! Idejönnél, szülinapos lány? – intek felé, és a színpadra mutatok magam mellett. Megrázza a fejét.

Lecövekel, ahol van.

Leejtem a két kezemet magam mellé, és mikrofon nélkül kiáltom neki:

– Jaj, ne már, Scarlett Lancaster! Gyere fel hozzám a színpadra!

Dacosan mered felém.

Bátorítón rávigyorgok.

Nem kell sokáig puhítani: egy másodperc múlva felhörpinti a rózsaszín italt, és a színpad felé indul. Olyan szélesen hömpölyög az a nagy, rózsaszín szoknya, hogy a tömeg szabályosan kettéválik előtte, mint a Vörös-tenger, mialatt felém közeledik. Egy pillanatra sem fordítja el a tekintetét az arcomról, és a szemében apró szikrákat vet az ingerültség. Valószínűleg csak a többiek kedvét nem akarja elrontani azzal, hogy elutasít.

És igen, elismerem, ebben is van valami szexi, ahogy Habcsók csendben dühöng. Az arcomon maradt a mosoly, mert tudom, hogy idegesítem, mint a fene. Általában nem élvezem, ha felidegesítem a nőket, de ezúttal, bevallom…

Szórakoztat a helyzet.

Kecsesen lépked fel a lépcsőn az ezüst tűsarkakon, kétoldalt feljebb emeli a szoknyáját meg az uszályt, hogy ne botoljon meg bennük. Közelebb lépek hozzá, a számhoz emelem a mikrofont, és azt búgom bele:

– Kívánjunk együtt Scarlettnek boldog szülinapot, oké? Énekelje mindenki velem!

A zenekar tagjai, akiket erre az alkalomra hívtam kísérőnek, játszani kezdik az ismerős dallamot. Szándékosan vontatottan kezdem énekelni az egyszerű szöveget, és a tekintetemet egy pillanatra sem veszem le a lányról. Az arca hamarosan ugyanolyan rózsaszínre változik, mint a ruhája, a sötét szempár aggódva csillan felém, de nem hátrál meg.

Nem mondhatom, hogy nem állja a sarat a leányka. Hálából megpróbálom nagyon szuggesztívre venni az előadást, nagyjából úgy, mint amikor sok évvel ezelőtt Marilyn Monroe énekelte az elnöknek ugyanezt a dalt, de tartok tőle, nem vagyok olyan meggyőző ebben a szerepben, mint ő volt. Hát, igen, én nem vagyok szexbomba, aki testre tapadó, csillogó ruhában közeledik a nagyfőnökhöz, hogy elcsábítsa.

Nem, én csak egy tinibandából kiöregedett fazon vagyok, aki élvezi a pillanatnyi dicsőséget, meg azt, hogy jó pénzért énekelhet Gazdagék buliján.

Amikor vége a dalnak, a tömeg éljenzésben tör ki, és mialatt a dobos hosszan veri a cintányérokat, odasúgom Scarlettnek:

– Boldog szülinapot, Lancaster kisasszony.

A rózsaszín, telt ajkak csücsörítenek, mintha Scarlett le akarna köpni, de csak annyit mormol:

– Köszönöm.

És leviharzik a színpadról.

Követem a szememmel. Főképp azért, mert képtelen lennék levenni róla. Keresztülnyomakodik a tömegen visszafelé, egyszer sem fordul vissza felém. Alig tudom legyőzni az ösztönös késztetést, hogy ne kövessem. Sőt, jobb, ha nem is kísérletezem vele, döntöm el egy pillanat alatt.

– Köszönöm mindenkinek, további jó mulatást! – szólok a mikrofonba fesztelenül, aztán kikapcsolom, és visszateszem az állványra.

Minden további nélkül követem Scarlettet, végigsétálok a nyomában a tömeg két szárnya közt, és ezúttal ügyet sem vetek a felém záporozó különféle kérésekre.

„Tate, istenem, iszonyú jó voltál! Megölelhetlek?”

„Kérhetek egy autogramot, Tate?”

„Csinálunk egy közös szelfit?”

„Aláírod itt, a mellem fölött? Légyszi, Tate!”

Scarlett jobbra fordul, és eltűnik a hatalmas, szív alakú virágdísz mögött, ami ugyanolyan, mint az iménti a színpadon. Követem, egyre gyorsabbra fogom a lépteimet, és könnyedén utolérem. Amikor már a sarkában vagyok, a könyökét megfogva megállítom.

Riadtan felém pördül, és elkerekedik a szeme, amikor meglát. Kirántja a karját a kezemből, és megdörzsöli a pontot, ahol hozzáértem.

– Minden rendben? – ráncolom a szemöldökömet.

A tekintete kevésbé ellenséges, mint először, inkább csak kíváncsian szemlél.

– Miért jöttél utánam?

– Nem tudom. – Ennél őszintébb nem is lehetnék. – Nem tűntél úgy, mint aki különösebben élvezte a műsoromat.

– Pedig igen. Nagyszerű volt. – Tompa a hangja, semmiféle színt nem érzékelek benne. Nem hiszek neki.

– Talán feldühítettelek… vagy valami? – Megdörzsölöm a tarkómat, és közben azt figyelem, hogy ő hogyan figyel engem. Minden részletet végigpásztáz a tekintete.

Mint aki másodjára alaposabban is megnéz magának, mint először.

Alig néhány perce nők százai sikoltozták a nevemet, de mindaz a jóleső bizsergés, amit akkor éreztem, semmi ahhoz képest, ami most fog el: egy dögös kis gazdag csaj méreget olyan szemmel, mintha én volnék a desszert.

– Nem, dehogy dühítettél. De a bulin az alatt az idő alatt határozottan eluralkodott valami egyszemélyes Tate Ramsey Show-hangulat, nem gondolod? – vonja fel a fél szemöldökét Habcsókkirálylány.

Leeresztem a tarkómról a kezemet, és csípőre teszem.

– Hát nem ezt akartad? Nem ezt kérted szülinapi ajándéknak? – kérdezem hetykén.

– Az az igazság, hogy a felbukkanásod totális meglepetés volt, közvetlenül azelőtt szólt róla apám, hogy kiléptél a színpadra. – Egy pillanatnyi habozás után hozzáteszi: – És előtte abban reménykedtem, hogy Harry Styles jön.

Ez eléggé fájt. Még ha nem is ez az első alkalom, hogy ezt mondják.

– Nekem úgy tűnt, a barátaid élvezték. – Ahogy én is, hogy a nevem sikoltozzák. Velem énekelték a szöveget, fejből.
A rajongóim voltak – na, igen, inkább a Five Car Pileupnak, de egy kicsit nekem személyesen is. És ez nagyszerű érzés volt.

Hosszú-hosszú ideje nem éreztem ilyet. Nincs az az isten, hogy hagyjam, hogy egy végtelenül elkényeztetett libuci tönkretegye az estémet.

– Nem nagyon ismerem azokat az embereket – motyogja, és úgy öleli át magát a két karjával, mintha fázna.

Lenézek, és szembe találom magamat a lábával, amelyeket csak combközépig fed a tüllhabcsók. Hosszú a lába, karcsú, és fényes rajta a finom bőr. Valószínűleg tetőtől talpig bekente magát testápolóval készülődés közben. Sok keskeny ezüstpántból meg egy bazi nagy sarokból álló szandálja vadító, főképp a belőle kikandikáló halvány rózsaszín körmök miatt. Ha nem illene a körömlakkja ilyen nagyszerűen a ruha színéhez, akkor is szexinek találnám. Hát még így.

Ez a csaj szexi. Határozottan az. Gazdag, mint az atyaisten, és jó az illata. Világéletemben volt egy kis titkos fétisem a gazdag lányok iránt. És aki nem akarja, ne higgye, de kevésbé a pénzük miatt. Hanem mert ápoltak, és nem tapadnak túlságosan az emberre. Önállóak, és ezt bírom.

Legalábbis azok ilyenek voltak, akikkel eddig összehozott a sors.

– Ahhoz képest, hogy ez a te bulid, eléggé úgy viselkedsz, mintha a fogadat húznák. – Teszek felé egy lépést, egyenesen bele a személyes terébe, de épp csak hogy, nem durván. – Pedig nekem úgy tűnt, hogy az elején egész jól mulattál. Mi változott meg közben?

A két karja leereszkedik a csípője mellé, és határozottan bánatos arcot vág. Mint aki bármelyik pillanatban zokogásban törhet ki.

– A mai este egyáltalán nem úgy alakul, ahogy terveztem. A te műsorod alatt végképp szétesett minden. Ian hazament, pedig azt végképp nem akartam volna, és most én is legszívesebben hazamennék.

Hát, ez egy kissé konfúz vallomás volt.

– De te nem mehetsz haza, mert ez a te bulid. És ki az az Ian?

Körbenézek, és gyakorlott szemem megpillant egy fotóst a hatalmas virágszív mögött. A kamerája készenlétben áll, mintha minket akarna lekapni.

Mi a jó franc ez? Jó ideje nem kellett megküzdenem lesifotósokkal, és most eléggé… szokatlanul érint a helyzet.

Miközben egy kissé hízeleg is, ha őszinte akarok lenni.

Mit tegyünk, mindig is rohadtul imádtam, ha a figyelem rám irányult.

– Mindegy. Nagyra értékelem, hogy eljöttél, és azt is tudom, hogy apám jó mélyen a zsebébe nyúlt. Te elvégezted, amire szerződtél – int felém. – Te hazamehetsz.

Totál megdöbbenek rajta, hogy csak így integet nekem ez a csaj, ráadásul ilyen leereszkedő hangon beszél velem.

– Te most ki akarsz dobni?

Oldalra biccenti a fejét, és a szeme elkerekedik.

– A kifejezés túlzás, de igen, elmehetsz, mert végeztél. Kérlek, hagyj magamra.

Hallom, ahogy a kamera surrog, és bármit is örökít meg, nem jól fog kinézni. Másra sincs szükségem most, mint a rossz publicitásra!

Nem hagyhatom. Abból már elég volt egy életre.

Minden további töprengés nélkül megfogom Scarlett két karját, és magamhoz húzom. Azonnal körbevesz a rózsaszín tüll, Scarlett melle az enyémnek feszül, mámorítóan édeskés illata betölti az orromat.