LIZY SMITH

TRÓNKÖVETELŐ

Könyv Guru

Budapest, 2026

A háborgó felszín alatt egy hataloméhes manipulátor összeesküvést sző egy titkos támaszpont ellen.

A bázis utolsó esélye az elítéltekből verbuvált elit egység, akiket a legveszélyesebb bevetésekre küldenek. Egyikük, Peter Gressler, az egykori nyomozó egy brutális sorozatgyilkosság nyomába eredve rájön a háttérben zajló hatalmi játszmára.

Meg lehet állítani az elszabaduló események láncolatát, mielőtt minden összeomlik? Megmenthető-e a támaszpont és az ott szolgálatot teljesítők élete? Ki hallgat egy fegyencre, amikor az igazság az utolsó, amelyben bárki hinni akar?

TARTALOMJEGYZÉK

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

Epilógus

1. FEJEZET

Késő őszi délelőtt volt. A reggeli eső már elállt, de nyoma még ott csillogott a járdákon, mintha apró tükrök villannának a fák színes lombjai alatt. Az eső emléke még nem akart távozni, mint friss, földes illat lebegett a levegőben.

Angela Barna magabiztos léptekkel közeledett a bank bejáratához. Boldogan húzta szorosabbra a kabátját. Élvezte a meleg anyag kellemes, lágy ölelését. Cipője alatt megroppant egy levél, és ez a halk, ismerős hang mosolyt csalt az arcára.

Középmagas, visszafogottan elegáns nő volt. Mozgásában ott lüktetett az évek tapasztalata. Tudta, mikor kell sietni, és mikor érdemes megállni. Vállig érő, enyhén hullámos haját fátyolként szőtték át az ezüstszálak, amelyeket meg sem próbált elrejteni. A tekintete nyugodt volt, és éber, mint aki sok mindent látott már, és még mindig kíváncsi az élet újdonságaira.

Az automata üvegajtó halk suhanással nyílt szét előtte, és Angela úgy lépett be, mintha a hely régi ismerősként köszöntené.

A bank előtere világos és tágas kialakítású volt. A padlón halványszürke, márványhatású burkolat csillogott, a falakon absztrakt festmények lógtak. A háttérben halk jazz zene szólt, az ügyfelek diszkrét beszélgetésbe elegyedve várakoztak.

Angela a kijelölt pulthoz lépett, leült, és lehúzta a finom anyagú, szürke kesztyűjét. Ahogy a fény ráesett a gyűrűjére, apró szikrák futottak végig a köveken.

A fiatal ügyintéző hölgy szeme megakadt rajta, ő pedig, mintha csak most jutna eszébe, halk, derűs hangon megszólalt.

– Hamarosan férjhez megyek.

A különleges, egyedi formájú eljegyzési gyűrű közelről nézve fedte fel igazi szépségét. A szára enyhén csavart vonalban futott körbe az ujján, ahogy két élet fonódott össze benne. A középpontban három apró, színtelen kő tündökölt egymás mellett.

– A vőlegényem tervezte. Mindhárom kőnek jelentése van. Az első a kezdet, amikor először találkoztunk. A második a remény, amit együtt építünk. A harmadik a múlt, amit magunk mögött hagytunk, de sosem felejtünk el.

– Gratulálok! – mosolyodott el az ügyintéző. – Nagyon szép.

Angela a bank hátsó részébe nézett, ahol a sötétkék fotelek sorakoztak.

– Ott vár rám – mondta halkan.

A férfi az egyik fotelben ült, kezében újságot tartott. Nyugodt, ismerős tekintetével Angelát figyelte.

– Nem szereti a bankokat – nevetett fel halkan Angela. – De ma elkísért. Azt mondta, ha már új életet kezdünk, legyen benne mindenből egy kicsi. Még a várakozásból is.

Elgondolkodott, majd halkabban, de határozottan folytatta.

– Tudja, négy éve elváltam. A volt férjem… hát, nem volt könnyű ember. Agresszív volt. Nemcsak indulatos, hanem olyan, aki mellett lassan azt is elfelejtettem, hogyan kell levegőt venni.

A hangja nem remegett, de volt benne valami mély, elcsendesült fájdalom.

– Akkor azt hittem, soha többé nem fogok ismerkedni. Nem akartam. Nem bíztam senkiben. Azt gondoltam, az én történetem örökre lezárult.

Egy széles mosoly vette át az emlékezés helyét, és arcán feltárult minden érzés, amit az elmúlt hónapok újraépítettek benne.

– Aztán jött ő. Öt hónapja. Nem hirtelen, nem hangosan. Csak úgy megjelent. És nem akart semmit, csak jelen lenni. Kedves volt. Türelmes. Nem kérdezett, csak figyelt. És én egyszer csak azon kaptam magam, hogy várom, mikor ír, mikor hív, mikor látom újra. Ő egy csodálatos férfi. Nem tökéletes, de nem is kell annak lennie. Csak olyan, akinek a közelében újra önmagam lehetek.

Vett egy mély lélegzetet, majd a nagy méretű táskájából előhúzott egy világosbarna mappát, amelyet gondosan, két kézzel helyezett az ügyintéző elé. Kinyitotta, és elővette a benne rejlő dokumentumokat. A házassági vagyonjogi szerződés másolata, a közös számla nyitásáról szóló iratok és egy banki átutalási bizonylat, amelyen a vőlegénye neve szerepelt.

– Ellenőrizné, hogy az összeg megérkezett-e? Fontos lenne, mielőtt továbblépünk a kapcsolatunkban.

Az ügyintéző óvatosan átvette a legfelső papírlapot, és néhány percig csendben dolgozott a számítógépén.

– Igen, megérkezett. A számlán van a teljes, hat számjegyű összeg

Angela bólintott. A feszültség, amit eddig magában hordott, lassan feloldódott. Elővette a saját számlájához tartozó dokumentumokat, és gondosan az ügyintéző elé helyezte őket.

– Szeretném, ha az én pénzemet is átutalnánk a közös számlára.

A billentyűk halk kopogása töltötte be a teret, miközben az ügyintéző dolgozott.

– Rendben. Az átutalás megtörtént.

Angela arca ragyogott a boldogságtól. Aláírta a szükséges dokumentumokat, majd gondosan visszatette őket a mappába.

– Nagyon köszönöm a segítségét!

– Sok boldogságot kívánok! – biccentett az ügyintéző.

Angela még egyszer a fotelek felé nézett. A férfi már felállt, és a kijárat felé haladt. A bank bejárata előtt megfordult, és mosolyogva várta őt. Ahogy mellé lépett, a férfi gyengéden átölelte a derekát, és egy csókot lehelt az arcára.

A vőlegénye kezét fogva távolodott a bank épületétől. A gondolatai már a közös jövő körül forogtak: az esküvő napja, a meghitt reggelek, a biztonság, amit végre újra átélhetett. A járda nedves kövei visszaverték a lépteik ritmusát, mintha a város is velük együtt örült volna.

– Menjünk el egy kávézóba! – suttogta a férfi. – Ünnepeljünk! Egy forró kávé, egy szelet sütemény és a tény, hogy most már minden értelemben együtt vagyunk.

Angela arca sugárzott a boldogságtól. A vőlegénye keze megnyugtatóan meleg volt. Nem figyelte az utcaneveket, nem nézett körül. Nem volt oka gyanakodni.

Ahogy befordultak a sarkon, a környezet hirtelen megváltozott. Az üzletek eltűntek, a járda keskenyebb lett, a házak sötétebbek. A fény tompán szűrődött át a felhőkön, mintha a nap is elbizonytalanodott volna.

Angela önkéntelenül is lassított.

– Ez… ez nem az az utca – mondta halkan.

A férfi megállt. Elengedte a kezét. Szembefordult vele, és arcáról minden korábbi kedvesség eltűnt.

– Csak egy rövid kerülő – felelte, de a hangja már nem volt olyan lágy, mint korábban.

A város zaja elhalkult. A mellékutca kihalt volt, a falak mentén rozsdás csatornák húzódtak, a földön eldobott papírok sodródtak a szélben. A levegő nehezebb lett, mintha valami láthatatlan súly telepedett volna a lelkére.

Angela kétségbeesve hátrált.

– Miért jöttünk ide?

A férfi egész lénye megváltozott, ahogy vészjóslóan közelebb lépett. A melegség, a gondoskodás, az a csendes figyelem, amit Angela öt hónapja ismert, eltűnt. A szeme hideggé és üressé vált. Az arcvonásai megfeszültek, a szája vonala kemény lett, és a tekintete már nem szeretett. Mindkét, fekete bőrkesztyűbe bújtatott kezével megragadta Angela torkát.

Angela háta a nedves falnak csapódott, a levegő kiszorult a tüdejéből. A papírok, amelyeket percekkel korábban még bizalommal írt alá, szétszóródva terültek el a földön.

– Tudod, drágám – a férfi hangja élettelenül hidegen csengett –, nevetségesen egyszerű volt.

Kétségbeesve fonódott Angela mindkét keze a férfi csuklójára. Próbálta eltolni, de a szorítás csak erősödött. A világ elhomályosult, a színek kifakultak.

– Egy kis figyelem. Néhány jól időzített mondat. Egy gyűrű, amit úgy terveztem, hogy elolvadj tőle. És te elhitted. Mindent.

A férfi Angela füléhez hajolt, és a hangja már nyíltan megvető volt.

– Csak a pénzed kellett. Hat számjegy. Egyetlen mozdulat, és már nem a tiéd.

Angela lábai elgyengültek. A hangok elhalkultak. A fény összezsugorodott.

– Köszönöm szépen! – suttogta a férfi. – A következő áldozatomnak is jó szolgálatot teszel.

A szorítás még egy pillanatig tartott, majd megszűnt. Angela teste a földre zuhant. A gyűrű egy utolsót csillant, mielőtt mozdulatlanná vált.

2. FEJEZET

A kora esti fények hosszú árnyékokat húztak a házak falára, ahogy a narancsba hajló égbolt sötétedésbe fordult. A levegő hűvös volt, a mellékutca csendbe burkolódzva várta a rendőröket.

Lindsay Krüger határozott léptekkel közeledett a kordonnal elzárt terület felé. Egyenes tartása és céltudatos mozgása magabiztosságot sugallt. Gesztenyebarna haját lófarokba fogta, szeme éberen pásztázta a gyilkosság helyszínét.

A fal tövében mozdulatlanul feküdt a test. A végtagok természetellenes szögben álltak, a nyakán sötét elszíneződés húzódott. Nem volt látható küzdelem nyoma, csak a nyomasztó rend, amit a megfontolt erőszak hagy maga után.

Lindsay megállt a kordon előtt, és végignézett az előtte zajló jeleneten. A helyszínelők halkan dolgoztak, jegyzeteltek, fotóztak. A nyomozás nem most kezdődött, de most vált személyessé, amikor ő maga is a szalag mögé lépett.

Leguggolt, és az oldalán fekvő áldozatot szemlélte. A nő vállig érő, gondosan hátrafésült haja még most is rendezett volt. Bézs kabátja és sötétkék blúza tiszta, ízléses megjelenést sugallt.

A tekintete megakadt az áldozat bal kezén. A gyűrű szára enyhén csavart vonalban futott végig, középen három apró kővel. A kora esti fényben úgy villantak fel, mintha még utoljára magukra akarnák vonni a figyelmet.

Elidőzött a látványon. Ez nem egy egyszerű ékszer volt. Egy kapcsolatról mesélt? Talán egy házasságot vagy egy veszteséget örökített meg? Egy utolsó pillantást vetett az áldozatra, majd felegyenesedett.

A mellékutca sarkánál egy fiatal, még gyermeki alkattal rendelkező egyenruhás állt jegyzettömbbel a kezében. Thomas O’Connor, a huszonkét éves járőr magabiztosan, egyenes háttal, türelmesen várta Lindsay-t.

– Mit tudunk eddig?

– A bejelentés egy órája érkezett. Egy járókelő találta meg a testet kutyasétáltatás közben. Nem nyúlt semmihez, azonnal hívta a központot. A helyszínelők tíz perce dolgoznak.

– Személyes tárgyak?

O’Connor átnyújtott egy halványszürke, nagy méretű táskát.

– Iratok, pénztárca, minden érintetlen. Az elmúlt öt hónapban ő a negyedik áldozat, akit a város különböző részén fojtottak meg. A kapitányt már értesítettem az ismételt eset miatt. Úton van.

Lindsay a kesztyűs kezével óvatosan belenyúlt a táskába, és előhúzott belőle egy vastag irattartó tömböt. Éppen a benne lévő, szépen rendszerezett kártyákat lapozta, amikor a környék csendjét motorzúgás törte meg. Egy sötétkék szolgálati jármű gördült be a kordon mellé, majd két férfi szállt ki belőle.

Martin Russo nyomozó az ötvenes évei elején járt. Magas volt, széles vállakkal, határozott mozgással, a megjelenése mégis nyugalmat tükrözött. Rá jellemző módon, rövidre vágott, enyhén őszülő fekete haja kissé zilált volt. Arcát több napos borosta fedte. Szögletes vonásai keménynek tűntek, de barna szemében elszántság mellett mély, emberi együttérzés is bujkált.

Mellette az ötvenes évei közepén járó Nathan Dobby kapitány lépett a kordon mögé. Alacsonyabb, zömök testalkata ellenére a megjelenésében volt valami kérlelhetetlen, amitől az emberek ösztönösen kihúzták magukat. Annak ellenére, hogy az este megállíthatatlanul közeledett, sötétkék egyenruhája feszesen simult az alakjára. Rövidre vágott, lassan teljesen őszbe forduló haját katonás rendben viselte. Arca borotvált volt, homlokát mély barázdák szabdalták.

O’Connor kihúzta magát, amikor meglátta őket.

– Krüger, ez már a negyedik – mondta a kapitány mély, kissé rekedt hangján. – Ugyanaz a módszer?

– Igen, uram – felelte Lindsay. – Angela Barna. Ötvenkét éves, helyi lakos. Nincs vér, nincs küzdelem nyoma. Megfojtották. Az áldozat táskája a test mellett feküdt. Az iratokat, készpénzt, hitelkártyát érintetlenül benne hagyták. Rablótámadást kizárhatunk.

Russo leguggolt a test mellé, és gyorsan végigpásztázta a részleteket.

– Valaki élvezi, amit csinál – mondta, miközben felegyenesedett. – És nem hagy nyomot.

– Egy újabb sorozatgyilkos – kommentálta a kapitány a nyomozója kijelentését. – Néha elgondolkodom, hogy a város bejáratánál a jelzőtáblára talán nagy betűkkel ki van írva, hogy Isten hozta a sorozatgyilkosokat. Vegyék át az ügyet! O’Connor, maga itt marad a helyszínen, amíg a technikusok végeznek. A továbbiakban Krüger és Russo utasításait követi.

Lindsay mély levegőt vett. Ez már rég nem egy elszigetelt ügy volt. Egy könyörtelen mintát követő ismétlődés. A gyűrű, a kabát, a nyugodt arc – mind egy történetet meséltek. De most már nemcsak az áldozat múltját kellett megfejteni. Hanem annak az embernek a szándékát is, aki mindezt elkövette.

A kora esti fények lassan átadták helyüket a lámpák hideg ragyogásának. A technikusok a megszokott rutinnal dolgoztak, O’Connor minden elhangzott információt hevesen jegyzetelt. Russo és Lindsay tisztes távolságból követték az eseményeket, amikor hirtelen egy rekedt, dühös hang törte meg az áldozat körüli, törékeny csendet.

– Még hány nőt akarnak holtan látni, mielőtt végre a profilozó segítségét kérik?!

A hang a kordon mögül, egy középkorú férfitől jött. Arca vörös volt az indulattól, tekintete a kapitányra szegeződött, de a kérdése a jelenlévő összes rendőrnek szólt.

A közelben álló tömegben még suttogásként terjedt a kérdés visszhangja, amikor a kapitány elfordult a bámészkodóktól. Telefonjával a kezében félrevonult.

Lindsay figyelte a felettesét, aki a sötétedő utca szélén állt, háttal a testnek és az embereinek. A vállai feszesek voltak, a fejét enyhén lehajtotta, ahogy a vonal túlsó végén nemcsak információt, hanem engedélyt is próbált kicsikarni. Az egyeztetés során nem emelte fel a hangját, de a mozdulatai egyre szűkebbek lettek. Amikor pár perc múlva visszatért, a világosszürke szeme fáradtan csillogott, de a hangja továbbra is erőteljesen csengett.

– Beszéltem a támaszpont parancsnokával. A profilozót nem engedi el. Egy diplomáciai küldöttség miatt senki sem mozgósítható. Viszont, ha mi megyünk, személyesen egyeztethetünk vele. Nem hivatalos segítség, de talán elég.

– Mikor indulunk? – kérdezte Lindsay.

– Amint megkapom az engedélyt. Addig derítsenek ki mindent az áldozatról! Minden apró részlet számít.

A kapitány O’Connor felé fordult.

– Maga itt marad összekötőnek. Folyamatos kapcsolatot tart a technikusokkal és a nyomozócsoporttal. Ha bármi új információ érkezik, azonnal jelenti.

– Értettem, uram! – húzta ki magát a fiatal rendőr.

3. FEJEZET

A szoba félhomályában csak a monitor hideg ragyogása vetett kékes derengést a falakra. A férfi természetes eleganciával állt a szűkös helyiség egyetlen fényforrása előtt. Feketébe hajló, sötétszürke, hibátlanul szabott öltönyt viselt; az anyag úgy simult rá, mintha parancsot teljesítene. Az ezüst mandzsettagombok visszafogottan villantak, a diszkrét illat csak annak árulta el magát, aki elég közel merészkedett hozzá. Barna haját gondosan oldalra fésülte, minden tincs a helyén volt. Nem hiúságból, hanem fegyelmezett szándékból. Megjelenése volt a legfőbb fegyvere.

Tekintete nyugodtan pásztázta a teret. Olvasott a csendből, a levegő rezdüléséből, a saját árnyékának mozdulatából is. Tudta, hogy a lassan egy éve épített terve most lépett át a visszafordíthatatlan szakaszba.

A monitoron egy tágas, ipari terem képe vibrált. A kopott betonpadló repedései sötét árnyékokat vetettek, ahogy a helyiség maga is kémkedve figyelte az ott zajló eseményeket. A falakon csupasz csövek futottak, a mennyezetről hideg fényű lámpák lógtak, halk zümmögésük betöltötte a teret.

A terem közepén egy hosszúkás, sötét faasztal állt. A fény úgy csillant meg a felületén, mintha a környező romlottság ellenére is ragaszkodna a saját idejétmúlt eleganciájához.

Öt férfi gyülekezett körülötte. Ruházatuk éles kontrasztot rajzolt – kopott farmer, olcsó öltöny, sportos elegancia, selyemmellény, extravagáns összeállítás. Öt külön világ, amelyet most ugyanaz a cél kényszerített egyetlen térbe.

Arcukat egyforma fekete álarc fedte. A sima, obszidián felület visszaverte a mennyezeti fényt, és semmit sem árult el viselőjéről. A stilizált arcvonások, mély szemüregek, hangsúlyos arccsontok rideg, személytelen maszkokká tették őket. A szemek helyén keskeny, sötét nyílások húzódtak, amelyek mögül nem látszottak a tekintetek. Az álarcok célja egyértelmű volt; az identitás eltüntetése és az egyéniség kioltása.

A mellkasukon egy-egy szám szerepelt. Sem név, sem jelzés, csak a rendszer hideg logikája.

Az akció vezetőjeként az aktatáskájából elővette a saját álarcát. Formára megegyezett a többiekével, mégis azonnal érezni lehetett, hogy ő a közelgő támadás kulcsszereplője. A matt és fényes felületek váltakozása úgy simult egymásba, mintha a sötétség és a ragyogás egyetlen lélegzetben feszülne egymásnak. A bal oldalon egy vékony, ezüstösen csillanó vonal futott végig. Nem dísznek készült. Tökéletes jelképe lett az előttük álló küldetésnek, ami után már egyikőjük sem térhet vissza a régi életéhez.

A jobb oldalon finom, alig észrevehető gravírozás rajzolt ki egy stilizált labirintust. Az álarc maga is rejtegetett egy különleges titkot, amit csak a viselője értett. A szemüregek mélyebbek voltak, mint a többiek maszkján. A sötétség nem mögötte volt – belőle áradt.

Az arcához emelte – mint egy rituálé végső pillanata. A maszk tökéletesen illeszkedett, mintha mindig is hozzá tartozott volna.

A szoba csendjében halkan megszólalt, ahogy a képernyőn lévő alakokhoz beszélt.

– Az új életünk első napja.

Elhagyta a szobát, és eltökélten a másik helyiségben várakozók felé indult. Az ajtó hangtalanul kinyílt, és belépett a tágas terembe. Cipője sarka tompán koppant, majd visszhangként szétterült a kopott betonpadlón. Minden lépése egy új, könyörtelen szabályt vésett a találkozó lebonyolításába. Megállt az asztal végénél, és letette a kezében lévő fekete mappát.

Amint felemelte a tekintetét, a hármas számot viselő férfi hirtelen az asztalra csapott. A hang élesen pattant végig a betonfalakon, mintha egy fegyver sült volna el. Teljes testsúlyával előredőlt, az álarc mögül is érezni lehetett a gúnyos, kéjes élvezetet.

– Na végre! Megjött a nagy árnyék – morogta. – Már kezdtem unni ezt a cirkuszt.

Ujjai végigkarcolták az asztal szélét, további rideg sérüléseket hagyva a matt felületen. A hangja mélyről jött, rekedten tört fel a torkából, minden szavában ott vibrált a kihívás. Nem választ várt, provokálni akart.

– És ez a vacak az arcunkon? – bökött az álarcára. – Ez most komoly? Vagy csak a te beteges humorod? Talán ez az előjáték? Mert ha igen, akkor én már most várom a valódi aktust.

A vezető kimérten a hármas felé fordította a fejét. A maszk fényes és matt felületein tompán csillant meg a mennyezeti fény, ahogy elsőként maga a sötétség válaszolt helyette.

– A döntés előtt mindannyian egyenlőek vagyunk – mondta halkan, érzelem nélkül. – Az álarc nem dísz. Védelem. A név hibaforrás. A szám tiszta. Nem árul el senkit.

A hármas nem hagyta annyiban. Az álarca mögül is jól hallhatóan fröcsögött a vélt felsőbbrendűség.

– Szóval mindannyian egyenlőek, mi? Elmaszkírozva, névtelenül, mint valami árnyék. Akkor mégis hogyan hívjuk egymást? Hé, Kettes? Négyes? És téged? Téged hogy szólítsunk? Nagyvezír? Díszes? Fényes?

A vezető felemelte a kezét, és a bejárati ajtó felé mutatott. A mozdulat egyszerű volt, mégis végérvényes.

– Aki nem tud névtelenül dolgozni, annak kívül tágasabb.

Miután a terem elcsendesedett, színpadiasan előrehajolt, és kinyitotta az előtte fekvő fekete mappát. Ahogy megfogta a szélét, az öltönyének ujja kissé felcsúszott, és előtűnt a csuklóján viselt elegáns óra.

Vékony, sötét fémtok, ezüstös bőrszíj és a számlapon egy díszesen kialakított kígyómotívum tekergőzött. A hüllő teste fekete árnyalatot kapott, és ahogy a fény megcsillant rajta, úgy tűnt, mintha valóban mozogna. Két apró rubinkő villogott a szemek helyén. A számlap peremén finom gravírozás futott körbe, mint egy titkos nyelv, amit csak a kiválasztottak értettek.

A mappa belsejében öt lezárt, szürke boríték hevert, mindegyiken egyetlen fehér szám szerepelt. Egyesével vette ki őket. Minden mozdulata lassú volt, pontos, mint egy személytelen, megmásíthatatlan ítélet végrehajtása. Körbejárta az asztalt. Nem szólt, nem nézett senkire. Minden férfi elé letett egy borítékot. Amikor az utolsó boríték is a helyére került, visszalépett az asztal végéhez.

A férfiak némán álltak. Megfeszült egy váll, elakadt egy-egy lélegzet, de senki sem nyúlt a sajátjához.

A vezető kivárt, majd felemelte a fejét, és végignézett a maszkos férfiakon.

– Mindenki megkapta a személyre szabott szerződését. Egyetlen példány. Egyetlen lehetőség.

A hangja olyan tárgyilagos volt, mintha nem emberekről beszélne, hanem egy gép által futtatott protokollról.

– A dokumentum tartalmazza a feladatot, a végrehajtás menetét és a zárási protokollt. Aki teljesít, negyedmillió összegű jutalom üti a markát. Aki hibázik, nem kap semmit. Aki beszél, eltűnik.

Tartott egy rövid hatásszünetet, majd folytatta.

– Tökéletes végrehajtást várok el. Nem lesz koordináció. Nem lesz visszacsatolás.

Az öt férfi némán állt. A fény megcsillant az álarcokon, ahogy körbenéztek, de senki sem nyúlt a saját borítékjához. Mindannyian tudták: amint kinyitják, már nemcsak résztvevők lesznek. Hanem célpontok is.

Miután senki sem hagyta el a termet, az akció vezetője ismét közelebb lépett az asztalhoz. Mint követendő parancs nyugodt, de határozott hangon ismertette a feladatot.

– Most, hogy mindenki elfogadta a szerződését, ideje beszélni a tervről és annak kivitelezéséről. A támaszpont ellen egységesítjük az erőinket. Ennek érdekében járulékos veszteség is elfogadható. A célpont a jelenlegi rendszer, amelyre ebben a formában nincs szükség.

Megfontoltan az ötös számot viselő férfihoz fordult.

– Maga már azóta dolgozik ezen az ügyön, mióta elvállalta a felkérésemet. Mutassa be az elit egység tagjait! Ők fogják a kulcsszerepet játszani a terv végrehajtásában.

A megszólított férfi egyenes háttal állt, de megfeszült izmokkal, mint aki csak erre a pillanatra várt. Ruhája extravagáns volt, de testtartása katonás fegyelmet sugallt. Amikor megszólalt, hangja tiszta és kimért volt, mintha hadműveleti eligazítást tartana.

– Az elit egység kilenc főből áll. Mindegyikőjüket jogerősen legalább húsz év börtönbüntetésre ítélték. A támaszponton végzett szolgálatukért cserébe a büntetésük felét kell letölteniük. A kiképzésük az emberi terhelhetőség határán mozog, és mindig a maximumot várják el tőlük. Katonai hierarchiában működnek. Bevetés esetén három csapatra oszthatók, és a katonai múlttal rendelkezők irányítanak. A végső döntés joga minden esetben az elit egység vezetőjéé.

A férfi a kezébe vette a bőr aktatáskáját, és egy fekete, jelöletlen mappát helyezett az asztalra. Kilenc, fényképpel ellátott jelentés hevert benne.

– Ismereteik és tapasztalataik szerint három külön blokkba lehet őket besorolni. Az első blokk tagjai adják az egység gerincét. Hivatalos katonák voltak, és megtarthatták a rangjukat.

Kiemelte az első három jelentést, és egymás után az asztal közepére helyezte őket.

– William Tate tizedes, katonai felderítő. Huszonnyolc évre ítélték, nem egészen hat éve van még hátra. Felesége és nyolcéves lánya várja otthon, aki alig pár órával azelőtt született, hogy letartóztatták. Tipikusan parancskövető, azt csinálja, amit mondanak neki.

Gordon Simons hadnagy, taktikai tiszt. Egykori parancsnok, aki bevetéseket irányított. Stratégiai gondolkodású, gyors döntéshozó. Huszonöt évre ítélték, három éve van hátra. Felesége és két fia várja haza. A kisebbik már a támaszponton töltött évei alatt született. Ő az egyik meghatározó személyiség, akire az egység minden tagja feltétel nélkül hallgat.

Evan Ryan őrnagy, különleges műveleti egységek veteránja. Katonacsaládból származik, ebből következik a katonai iskola, internátus, egyetem. Részt vett nemzetközi bevetéseken, válságkezelésben, belső elhárításban. Fegyelmezett, kimért, nagyon határozott természete van. Képes gyorsan felmérni a helyzetet és hatékonyan irányítani az egységet, ha a terepen váratlan esemény történik. Életfogytiglanra ítélték, sosem hagyhatja el szabadlábon a támaszpontot. Kényszerházasság révén felesége és két fia van.

Egy másik gondosan összekészített csomagot emelt ki a mappából.

– A második blokkba tudnám besorolni a különleges képességekkel rendelkezőket.

A jelentéseket egymás után az asztal közepére csúsztatta.

– Peter Gressler, egykori nyomozó. Gyilkosságot követett el, és hogy eltüntesse a nyomait, szövetkezett az alvilág egyik ismert bűnözőjével. Húsz évre ítélték, még hat éve van hátra. Megoldatlan gyilkossági ügyek specialistája. Ha több csapatban dolgoznak, mindig a hadnagyhoz kerül. Az őrnaggyal a megkérdőjelezhető módszerei miatt nehezen tud együttműködni.

Mateo Perez, robbantási szakértő. Precíziós robbantások, szerkezetgyengítés, zárt terek kontrollált megsemmisítése tartozik a főbb feladatai közé. Neve már szinte fogalom a szakmában. Személyesen és online is kikérik a véleményét. Harminckét évre ítélték, öt éve van még hátra. Nyers, arrogáns, élvezi, ha zavarba hozhat másokat. Az egység tagjai kerülik, mert sosem lehet tudni, mikor mond valamit, ami egyszerre sértő és igaz. Csak a hadnagy és az őrnagy tudja kezelni. Felesége és három gyermeke várja haza.

Alejandro Ortega, mesterlövész, távolsági célpontok kiiktatása, megfigyelés, rejtett pozícióból történő támogatás a specialitása. Vadászcsaládban nőtt fel, ahol a fegyverek és a csendes várakozás mindennapos volt. Nyugodt, meditatív természetű. Huszonnégy évre ítélték, nyolc éve van hátra. Nincs családja.

Milos Vuković, a Farkas. Mesterlövész, távolsági célpontok kiiktatása, rejtett megfigyelés, taktikai lefogás a főbb feladatkörei. Háborús övezetben nőtt fel a Balkánon, ahol a lövések nem a filmekben szóltak, hanem a házuk ablaka alatt. Tizenévesen egy elhagyott katonai bázison talált egy régi mesterlövészpuskát. Saját magát képezte ki az ösztöneire és a környezetére hagyatkozva. Zsoldosként járta a világot, és ez lett a veszte is. Harminchat évre ítélték, tíz éve van hátra. Zárkózott, dermedt jelenlétű. Nem kérdez, nem válaszol, ha nem muszáj.

Logan Brooks, építész, strukturális elemző. Feladatai közé tartozik az épületszerkezetek feltérképezése, rejtett hozzáférési pontok azonosítása, belső mozgásirányítás. Építészmérnökként katonai és ipari létesítmények tervezésén dolgozott. Több országban vett részt biztonsági szempontból kritikus épületek kialakításában. Huszonhárom évre ítélték, még nyolc éve van hátra. Nincs családja.

Majd kivette az utolsó jelentést, és megvető mozdulattal az asztal közepére dobta.

– Nico Silva, tizenkilenc éves, egykori bandatag. Latin-amerikaiak által lakott nagyváros peremén nőtt fel. A bátyja egy helyi banda karizmatikus vezetője volt, aki egy rendőrségi razzia során ámokfutásba kezdett, és magával rántotta a testvérét is. Ő is részt vett az öldöklésben, az ujjlenyomata ott volt a gyilkos fegyveren, negyven évre ítélték. Visszahúzódó, halk szavú, szinte láthatatlan. Félénksége az erőssége. Nemcsak látja a veszélyt, zsigerileg érzi is. Ha ő megáll, ha visszalép, ha nem néz valakire, az azt jelenti, hogy ott valami történni fog. Csak az őrnagyban és a hadnagyban bízik. Nem tiszteli a rendszert, de érti a szabályokat.

Az extravagáns ruhás férfi ismét a táskájához nyúlt, és előhúzott még egy jelentést. Lassú, kimért mozdulattal az asztalra helyezte, majd a kilenc másik fényképes dokumentum mellé tolta.

– Most jön a meglepetés. Az egységnek van egy tizedik tagja is, akiről kevesen tudják, hogy valójában az őrnagy felügyelete alatt dolgozik. Ő pedig nem más, mint Daniel Wright.

A hármas számot viselő férfi hitetlenkedve rázta meg a fejét, majd gúnyos nevetéssel reagált.

– Ez most komoly? Az orvos? Ki lesz a következő, a szakács?

A férfi, akinek a mellkasán az egyes szám díszelgett, kényelmetlenül toporgott az asztal mellett. A mozdulat apró volt, de feszültséggel teli, mintha a szakács szó túl közel került volna hozzá.

Az elit egység tagjait ismertető férfi nem reagált a gúnyolódásra. Teljes nyugalommal az asztalon lévő lapra mutatott.

– Daniel Wright tíz évvel ezelőtt még nem létezett. Nincs múltja. Nem visszakövethető, hogy ki is ő valójában. Az a személy, aki itt az aktában szerepel, akkor kapott papírokat, amikor a támaszpontra érkezett. Összekötő szerepet tölt be a parancsnok és a fogvatartottak között. Nemcsak orvosként harcol az életükért, néha a saját pozícióját is kockáztatja, hogy megmentse őket.

A férfi körbenézett, amikor biztos volt benne, hogy mindenki rá figyel, folytatta.

– Emellett ő az egyik legjobb kiképző az őrnagy mellett. A fogvatartottak, Gressler kivételével, rettegnek tőle. Imádja az erőszakot. Számára a fájdalom nem eszköz, hanem egy olyan titkos nyelv, amit csak ő ért. Bármikor képes bárkit megtörni, hogy megtudja az igazat. Hatalmas fizikai ereje van, és nincs ellenfele. A kést nemcsak a műtőben használja, hanem ott is, ahol nincs steril környezet, csak vér, kín és szenvedés.

Nyolc évvel ezelőtt, a támaszpont parancsnoka elleni merénylet során egy eltévedt golyó a lányát találta el. A sérülés halálosnak tűnt, de Wright a rá jellemző, nem engedélyezett módszerekkel megmentette az életét. Azóta a parancsnok megkérdőjelezhetetlen bizalommal viszonyul hozzá. Többet megengedhet magának, mint bárki más a támaszponton, és ő ezt rendszeresen ki is használja.

Az akció szervezője diadalmasan elmosolyodott az álarca alatt. Az elhangzott információ számára is új volt, de így még előnyösebb helyzetbe került.

– Ki, mikor és kit iktat ki, azt a borítékba rejtett szerződések tartalmazzák. Senki ne próbáljon rögtönözni! Az összeállított feladatok pontosan leírnak minden lépést.

A zsebébe nyúlt, és egy apró tárgyat húzott elő.

– Négyes! Ez a kulcs a maga szerződésében megadott értékszekrényt nyitja. Az utasításoknak megfelelően járjon el, és sikeres lesz a küldetése.

Az újonc fényképes jelentéséért nyúlt, és különválasztotta a többitől.

– Ő csak lassítja és gyengíti az elit egységet. Ő lesz az egyik járulékos veszteség az akció során. Itt elsősorban magára számítok, Hármas. A maga előtt heverő dokumentumban pontos utasításokat adok. Ha képes követni a leírtakat, nagyon gazdaggá teszem.

– Az jó – röhögött fel kéjesen a férfi. – Imádom a pénz szagát.

– Gressler és Perez tabu – emelte ki a két másik jelentést az akció vezetője. – Nem eshet bántódásuk. Ők a két aranytojást tojó tyúk a támaszponton. Uraim, számítok mindenki megfelelő hozzáállására. Egy hét múlva új sors vár mindannyiunkra.

4. FEJEZET

A díszterem a támaszpont reprezentatív szárnyában húzódott, ahol a protokoll és a fenyegetés kéz a kézben járt. A sötétszürke, fémes panelek hidegen verték vissza a mennyezetről alácsorgó fényt. Az aranyszálas LED-csíkok olyan precíz vonalakban futottak végig a falakon, mintha a mérnökök nem díszítésnek, hanem figyelmeztetésnek tervezték volna őket. A fekete padló tükrében a kristály lámpatestek rideg ragyogása szilánkokra tört.

A tér egyszerre volt ünnepélyes és fenyegetően steril. Olyan hely, ahol a hatalom nemcsak jelen volt, hanem figyelt is.

Az alacsony emelvényen, amelyet egyetlen lépcsőfok választott el a terem többi részétől, Patrick Nelson tábornok állt mozdulatlanul. Fekete egyenruhája hibátlanul simult a vállára, a ruha minden vonala katonai fegyelmet sugallt. Hátrafésült, fekete haja és szoborszerű arca tökéletes higgadtságot mutatott. Egyetlen apró rezdülés sem árulta el, mire gondol valójában. De a tekintete – az a mély, éjfekete fény – túl sötét volt ahhoz, hogy valóban nyugodtnak lehessen nevezni.

Középen harminc főre megterített asztalok és névjegykártyával ellátott helyek várták a diplomáciai küldöttség tagjait. A kristálypoharak, ezüst evőeszközök és sötétkék szalvéták katonás rendben sorakoztak, mintha a vendéglátás is a fegyelem része lenne. A küldöttség már megérkezett a támaszpontra, szobáikban készülődtek a fogadásra. Egyesek talán ruhát váltottak, mások stratégiát.

A terem ajtaja hangtalanul feltárult. Mindenki tisztában volt vele, hogy most nem egyszerű vendégek, hanem erőviszonyok lépnek be rajta. Elsőként Reggis szenátor jelent meg a küszöbön. Magas, egyenes tartású alakja azonnal kitöltötte a teret. Fekete, göndör haja és sötétkék kosztümje tökéletes összhangban volt egymással. Tekintete végigsiklott a termen, ahogy felmérte a lehetséges gyenge pontokat.

A tábornok tekintete egy pillanatra megállt rajta. Nem biccentett, nem mozdult, de a levegőben ott vibrált a jól érzékelhető feszültség. A mindent eldöntő sakkjátszma első lépése megtörtént.

A szenátor mellett lassú, méltóságteljes léptekkel haladt a delegáció vezetője. Ősz haja és barázdált arca évtizedek tapasztalatát hordozta. Úgy lépett, mint aki túl sok ajtón ment már át ahhoz, hogy bármelyik meglepje. Mégis volt valami szokatlan a megjelenésében. Egy fél másodperces megtorpanás, egy túl lassú levegővétel, ami csak annak tűnt fel, aki figyelt.

Egy pincér udvariasan felé nyújtotta a pezsgőt. A férfi elvette, és egy ösztönös, szinte reflexszerű mozdulattal úgy fogta meg, mintha egy cigarettát tartana. A mutató- és középső ujja barnás elszíneződése, a repedezett bőr, a sárgás körmök mind arról árulkodtak, hogy a dohányzás nem megszokás volt számára, hanem egy régi társ. Egy pillanatra találkozott a tekintete a tábornokéval, ami magába tömörítette a múltat.

A delegáció tagjai – különböző arcok, különböző titkokkal, különböző tempóval – sorban követték őket. Néhányan magabiztosan léptek, mások óvatosan, mintha a padló alatt is lehallgatók lapulnának.

A pincérek egyszerre indultak meg, ahogy a tábornok szinte láthatatlan jele megérkezett. Sötétvörös mellényük halk suhanással mozdult, ahogy az ezüsttálcákat a küldöttség tagjai felé fordították. A poharakban halványarany buborékok emelkedtek, majd hangtalanul szétfoszlottak.

A vendégek sorban vették el az italokat. Volt, aki a pohár szárát túl erősen szorította, volt, aki a tekintetét kapta el túl gyorsan, amikor egy őr felé pillantott. A teremben minden apró rezdülésnek jelentése lett.

Idővel a figyelmük már csak egy pontra irányult, az emelvényen álló, fekete ruhás tábornokra. A terem gravitációja érezhetően megváltozott, és minden jelenlévő ösztönösen igazodott hozzá.

A vendégek elegáns, halk mozdulatokkal húzták ki a székeket. A szövetek finoman suhogtak, a kristálypoharak halkan koccantak.

A tábornok egy lépést tett előre az emelvényen, ami elég volt ahhoz, hogy a beszélgetés zaja elcsendesedjen.

– Tisztelt vendégek! Üdvözlöm önöket a támaszpontunkon! – mondta mély, metsző hangon. Nem emelte fel a hangját, mégis minden szó tisztán átszelte a teret. – Bízom benne, hogy a mai este hosszú évekre megerősíti a kölcsönös bizalom alapjait.

A delegáció vezetője elegánsan felemelte a poharát, de a kézfején átfutó, apró remegés nem kerülte el a tábornok figyelmét. A férfi elmosolyodott, és a szája sarkában ott ült valami fáradt, cinikus árnyalat. A fogai között sötét foltok villantak, a rengeteg kávé és cigaretta nyoma, amely most valahogy még nyomasztóbbnak hatott a fényben.

A pincérek megindultak a tábornok kézjelére. A jelenlétük egyszerre volt elegáns és katonásan pontos. Az előételek aprólékosan komponált tányérokon érkeztek: füstölt hal, citrusos zselé, mikrozöldek, egy különleges helyi mousse. A vendégek udvariasan kóstoltak, de a figyelem nem az ételen volt.

A vacsora további fogásai feszes ritmusban követték egymást, ahogy a háttérben a hatalom percíz gépezete diktálta az ütemet. A beszélgetések halk foszlányokban terjedtek, miközben mindenki óvatosan figyelte és méregette a másikat.

Amikor az utolsó tányért is elvitték, a tábornok felállt. Lassan, kimérten közeledett az emelvényhez, miközben minden lépésével visszavette az irányítást.

– Most, hogy a vacsora véget ért, megkezdjük a hivatalos egyeztetéseket. A támaszpont nem csupán katonai létesítmény. Ez a tér a béke fenntartásának egyik kulcsa. A diplomáciai tárgyalások fő célja, hogy megerősítsük a kölcsönös támogatások rendszerét és biztosítsuk, hogy nemzetközi viszonyaink továbbra is stabilak, kiszámíthatóak és tiszteletteljesek maradjanak.

A terem elcsendesedett. A poharak már nem koccantak, a székek nem mozdultak. Mindenki érdeklődve figyelt.

– A mai este nem a múlt vitáiról szól, hanem a jövő lehetőségeiről – folytatta a tábornok. – A célunk, hogy közösen határozzuk meg azokat az elveket, amelyek mentén együttműködhetünk nemcsak a biztonság, hanem a fejlődés érdekében is.

A delegáció vezetője nehézkesen felállt. A széke egy száraz, éles sikítással törte meg a csendet. A férfi lehunyta a szemét, majd kinyitotta, de a tekintete már nem volt ugyanaz. A pupillái tágabbnak tűntek, a fény mintha túl erősen verődött volna vissza bennük.

Az első lépése még határozott volt. A másodiknál a talpa bizonytalanul megcsúszott. A harmadiknál a járása megtört, mintha a padló egy pillanatra hullámot vetett volna alatta. Bal keze ösztönösen a közelében lévő asztal széléhez kapott, az ujjai fehéren feszültek rá a terítőre.

A tábornok szeme összeszűkült. Egy helyben állt, de minden izmában ott volt a készenlét. Valamit látott, amit más még nem. A közeledő férfi arcán a sápadtság nem egyszerű fáradtság volt, hanem valami mély, torz árnyék.

A delegáció vezetője továbbindult az emelvény felé, de a mozgása egyre darabosabbá vált. A levegőt kapkodva szívta be, mintha légüres térbe került volna. A poharat a kezében már képtelen volt stabilan megtartani. A benne lévő jégkockák apró csilingeléssel jelezték, hogy a férfi ujjai nem engedelmeskednek.

A teremben álló őrök is reagáltak: a válluk megfeszült, a tekintetük élesebbé vált. A tábornok az emelvényt elhagyva közelebb lépett, és egy alig észrevehető kézmozdulattal nyugalomra intette az őröket.

– Jól van, uram? – kérdezte halkan. – Segíthetek?

A férfi megtorpant. A kérdés mintha arcul ütötte volna. A tekintete vadul ugrált a jelenlévők között, mintha mindenhol fenyegetést vélt volna felfedezni.

– Segíteni? – suttogta rekedten. – Maga… maga nem érti…

A hangja hirtelen megemelkedett, mintha valami belülről tépte volna a testét.

– Senki nem érti! Ez az egész… ez csak színjáték! Egy hazugság!

A vendégek egy része dermedten ült, mások ösztönösen hátrébb húzódtak, és a kijárat felé pillantottak. A pincérek kezében a poharak finoman megcsörrentek, ahogy a remegés rajtuk is végigfutott.

A férfi lélegzete zihálássá vált. A szavai már nem is a jelenről szóltak, hanem egy másik időről, másik helyről.

– Tudják, mi folyik itt? Tudják, mi van a színfalak mögött? Ez nem béke… ez nem együttműködés… ez… árulás!

A tábornok önkéntelenül is hátrált, hogy távolságot tartson. A kezét ismét felemelte, jelezte az őröknek, hogy továbbra se mozduljanak. A férfi tekintete hirtelen rá szegeződött, és éles, torz, felismerhetetlen fény csillant benne.

A terem levegője vibrálni kezdett. A diplomáciai díszlet, amely percekkel korábban még tökéletes rendbe szerveződött, most egyetlen ember széthulló elméjének színpadává vált.

A delegáció vezetőjének kezében a pohár hirtelen megbillent. A kristály finoman megcsörrent, majd egy éles, száraz reccsenéssel kettétört. A férfi ujjai ösztönösen rámarkoltak az egyik nagyobb szilánkra. A pengeéles üveg azonnal belemart a tenyerébe. A vér először csak egy vékony csíkban csordult le az ujjai között, aztán sötétebb, gyorsabb cseppekben hullott a fekete padlóra. A tekintete egyetlen pontra szűkült. A szenátorra.

Reggis hátrált volna, de a körülötte álló asztalok elzárták az utat. A teste megfeszült, ahogy ösztönösen menekülőutat keresett, de nem volt hová. Kétségbeesve mérte fel a közte és a férfi közötti távolságot.

Az őrök azonnal reagáltak, és kezüket a fegyvereik közelébe emelték. A tábornok fél lépést tett oldalra, hogy tisztább rálátást kapjon, majd továbbra is türelemre intette a közelben lévő katonákat.

A delegáció vezetője úgy vetette előre magát, mint akit valami belső, vad erő ránt magával. A mozdulat darabos volt, kiszámíthatatlan, mintha a teste és az elméje nem ugyanazt az irányt követte volna. A vérrel borított üvegdarabot rángatózva emelte a magasba.

A vendégek sikoltottak. Székek csúsztak hátra, poharak csörömpöltek, valaki a kijárat felé taszította a mellette ülőt. A terem hangjai egyetlen kaotikus hullámmá torlódtak.

A férfi már csak pár lépésre volt a szenátortól. Az őrök egyszerre, gondolkodás nélkül cselekedtek. Két külön szögből emelték a fegyvert, úgy, hogy a lövés iránya a lehető legkisebb kockázatot jelentse a jelenlévőkre. Nem volt parancs. Nem volt idő. Csak reflex, kiképzés és a helyzet tiszta felismerése.

A lövések tompa, gyors dörrenéssel zárták le a jelenetet. A diplomáciai küldöttség vezetőjének a teste megtorpant, majd megrándult, mintha a levegőben valaki visszarántotta volna. Az üvegdarab kicsúszott a kezéből, és egy éles koppanással földet ért. Térdre zuhant, majd oldalra dőlt, a vér egyre táguló tócsában gyűlt körülötte.

A lövések visszhangja még ott vibrált a falak között, amikor a terem hirtelen elnémult. A szenátor zihálása törte meg elsőként a csendet.

A pincérek remegő kezében a poharak finoman csilingeltek. A vendégek köréből elfojtott zokogás hallatszott, mások dermedten ültek, a tekintetük a padlón terjedő vértócsára tapadt.

A tábornok felemelte a kezét, és az őrök azonnal a fal mellé léptek, ahogy fegyelmezetten egy láthatatlan vonal mögé rendeződtek. A helyzetet megoldották, de a feszültség még ott lüktetett a testtartásukban.

A szenátor lassan visszaereszkedett a székébe. Nem a sokk ültette le, hanem a felismerés, hogy most minden tekintet a tábornokra és rá szegeződik. A pillantása éles volt. Kérdő és egyben követelő. Válaszokat várt.

A terem végében egy idősebb férfi felállt, majd nyugodt, kimért léptekkel közeledett, mintha a káosz őt nem érte volna el. Dr. Gaspard Mehra, a delegáció második embere, aki akaratán kívül a jelenlévők vezetőjévé vált. Az arcán nem tükröződött pánik, csak fáradtság és a hirtelen ránehezedő felelősség súlya.

Megállt a tábornok mellett, és halkan, de határozottan megszólalt.

– Engedje meg, uram, hogy pár szót szóljak! A történtek fényében, vezetőnk tragikus halálával a protokoll szerint én veszem át a delegáció irányítását. Azt javaslom, hogy a mai napra zárjuk le az egyeztetéseket. A kedélyek felkorbácsolódtak. Holnap zárt ajtók mögött folytathatjuk, amikor mindenki visszanyerte a nyugalmát.

A tábornok némán nézte őt. Két ember tekintete találkozott, akik tudták, hogy a következő órákban, napokban nem a diplomáciai szabályok, hanem a haláleset követkeményei fognak diktálni. Végül bólintott. A döntés megszületett.

A vendégek remegő lábakkal, de rendezetten indultak az ajtó felé. Az őrök segítettek mindenkinek, miközben a vértócsában tükröződő fény kísérte a lépéseiket. A hátrahagyott teremben ott lebegett a rejtély szele. Az este véget ért. De a játszma csak most kezdődött el.

5. FEJEZET

A nap épp csak megkarcolta a horizont szélét. Meleg, narancsos fény csúszott végig a kopár tájon, ahogy a reggel óvatosan próbálta visszahódítani az éjszakát. A levegő hűvös volt, a város utolsó zaja is eltűnt a csendben.

Nathan Dobby kapitány és két nyomozója némán ültek az autóban. Az utasítás egyszerű volt; szálljanak be, ne kérdezzenek, ne zavarják a sofőrt. A kormány mögött ülő borostás férfi még a köszönésre sem reagált. Úgy vezetett, mint aki maga is csak egy fogaskerék egy láthatatlan gépezetben.

Az út órákon át kanyargott a fenyők és a tölgyek között, végül egy elhagyatott tisztáson álltak meg. A sofőr kiszállt, és egy fejmozdulattal jelezte, hogy kövessék. A közeli domb tetejéről egy omladozó faház rajzolódott ki a derengésben. Az idő kikezdte a falakat, a tető megrogyott, az ablakok helyén sötétség ásított vissza rájuk.

– Ott várják meg a következő járművet! – mondta rekedten. – Ne menjenek be! Csak álljanak az ajtó elé! Ha megjön a csatlakozásuk, beszállnak, és elfelejtik ezt a helyet.

Mielőtt bármit kérdezhettek volna, a férfi visszaült az autóba, és elhajtott. A távolodó fénypontokat gyorsan elnyelte a fák sűrűje.

A kapitány mély levegőt vett. A sporttáska pántja belevágott a tenyerébe. A felesége sietve pakolta tele, amikor az éjszaka közepén megérkezett a parancs. Civil ruhát viselt: farmer, póló, szövetkabát – semmi hivatalos, semmi rangjelzés. A megszokott egyenruha hiánya szinte viszketett. Megigazította a kabát gallérját, mintha a szövet hirtelen túl szűk lett volna a torka körül.

Biccentett a két nyomozónak, és elindultak a faház felé. Az utasításnak megfelelően megálltak az ajtó előtt. A nyomasztó csendet csak a levelek halk zizegése és távoli madárhangok törték meg.

Russo idegesen körbefordult, majd közelebb lépett a főnökéhez.

– Uram, biztos, hogy jó autóba szálltunk? – kérdezte halkan, miközben a faházban uralkodó sötétséget fürkészte. – Tényleg jön értünk valaki?

A kapitány kezében lévő sporttáska súlya egyre nehezebb lett. A ruha a vállára tapadt, mintha emlékeztetné, hogy most nem parancsolhat.

– Maga látott másik autót? Mogorva sofőrrel, aki a hajnali órákban három alakra várt egy kisváros főutcáján?

– Nem, uram.

– Akkor ne tegyen fel fölösleges kérdéseket!

A percek lassan nyúlni kezdtek. A kapitány elővette a telefonját, de a kijelző sarkában nem jelent meg a térerő jele. A semmi közepén álltak, és a csend elviselhetetlen némaságba fordult.

Aztán valami megmozdult a levegőben. Először csak halk morajlásként érkezett, majd gyorsan erősödött. A fák levelei remegni kezdtek, a faház teteje finoman belerázkódott.

– Helikopter – mondta Krüger, miközben az ég felé fordította a fejét.

A rotorlapátok ritmikus csattogása betöltötte a tisztás körüli levegőt. A fák között előbukkant egy sötét, jelöletlen katonai gép, és maga körül porfelhőt kavarva ereszkedett. A rotorok lassulni kezdtek, a por oszlott, majd a gép ajtaja feltárult.

Egy taktikai mellénybe öltözött, oldalfegyverrel és gépkarabéllyal felszerelt, fekete egyenruhás katona lépett ki. Mozgása pontos volt, kimért, mintha minden mozdulatát előre programozták volna.

A kapitány ujjai elfehéredtek a sporttáska fülén. A két nyomozóra pillantott, majd elindult a helikopter felé. A katona felemelte a kezét, és a kapitány telefonjára mutatott. Mindhárman elővették a saját készüléküket, és a feléjük nyújtott, fekete tokba helyezték.

A következő kézmozdulat a fegyverekre irányult. Russo és Krüger tétován egymásra néztek.

– Komolyan? – morogta Krüger.

A kapitány egyetlen szúrós pillantása elég volt, hogy elhallgassanak, és átadják a pisztolyaikat. A katona gyors, szakszerű mozdulatokkal a helikopter belsejébe rejtette őket.

– Miért nincs azonosítója? – kérdezte halkan Russo

A katona figyelmen kívül hagyta a kérdést. Helyette határozottan a gép belseje felé intett, ahol sötétség és rideg személytelenség uralkodott. A három rendőrrel szemben ült le, és unott arccal bámult maga elé.

A táj idővel megváltozott alattuk. A fák eltűntek, a föld helyét víz vette át. A gép egyre mélyebbre ereszkedett, miközben keresett valamit a hullámok között.

Russo előrehajolt, majd hirtelen felkiáltott.

– Mi a fene az…?

A horizonton egy hatalmas, sötét úszó erőd körvonala bontakozott ki. Masszív acélszerkezet, antennák, leszállópálya, mozgó alakokkal a fedélzeten. Mint egy titkos bázis, amit gondosan elrejtettek a világ elől.

– Ez nem szerepelt az eligazításban – jegyezte meg feszült hangon a nyomozó.

A helikopter a kijelölt zónához közeledett. Amint leszálltak, az ajtó kinyílt, és a sós levegő az erős napfénnyel keveredve beáramlott a kabinba. A három rendőr hunyorítva szemlélte az eléjük táruló jelenetet.

A fedélzeten egy negyvenes évei elején járó férfi indult el feléjük. Magas volt, mozdulatai katonásan pontosak, mintha minden lépését előre kimérték volna számára. Fekete egyenruhája makulátlanul simult rá, a vállán századosi rangjelzés csillogott. A mellkasán fém névtábla: Alexander Miller.

Smaragdzöld tekintete végigsiklott a három rendőrön. Nem volt benne kíváncsiság, sem ellenségesség, csak hideg, mérlegelő pillantás, amely eldönti, ki mennyit ér. Rövidre nyírt, őszülő haja és szigorú arcvonásai olyan hatást keltettek, mintha maga lett volna a fegyelem megtestesülése.

Megállt a helikopter ajtajánál, és egy határozott kézmozdulattal jelzett a bent ülőknek.

– Szálljanak ki!

A kapitány lépett elsőként a fedélzetre, őt Russo, majd Krüger követte. A sporttáska súlya most már nemcsak fizikai teher volt, hanem jelképe is annak, hogy civilként, fegyvertelenül, rang nélkül állt ott.

A százados rideg, szenvtelen hangon szólalt meg.

– Kövessenek! A tábornok várja magukat.

– Tábornok? – csúszott ki Russo száján.

– Igen – felelte a százados rezzenéstelen hangon. – Patrick Nelson tábornok, a támaszpont parancsnoka.

– Szóval neve is van annak a mitikus alaknak – suttogta Krüger, miközben sietős léptekkel követték az előttük haladó katonát. – Pedig már azt hittem, csak egy mesterséges intelligencia generálta rémfigurával találtuk szembe magunkat.

Russo elfojtott nevetéssel válaszolt.

– Túl sokat lógsz a konspirációs fórumokon.

– Vagy túl keveset – morogta Krüger. – Itt vagyunk fegyvertelenül egy lebegő acélvárosban, és egy olyan emberhez megyünk, akiről két év alatt semmit sem tudtunk kideríteni.

A kapitány nyugodt arcvonásokkal hallgatta a két beosztottját. Számára a név és a rang régóta ismert volt. Reménye, hogy ezt titokban tarthatja, elillant, amikor Russo durván megragadta a karját, és gyanakvó pillantással maga felé fordította.

– Uram, maga már rég tudta, ki az a borzalmas alak, igaz?

Kényszeredett bólintás volt a válasz. Egykor aláírt egy különleges titoktartási szerződést, így nem beszélhetett arról, ki volt az a rémisztő alak, aki nagyjából két és fél évvel korábban a rendőrőrsükön tombolt.

– Igen. Miután az ügyet lezárták, Gressler miatt felvettem a kapcsolatot a szenátorral, aki továbbirányított a tábornokhoz.

Russo ledöbbenve meredt rá.

– Azt a büdös…! – harapta el a mondat végét. – Milyen gyakran egyeztet vele?

– Negyedévente.

– És a kölyökkel? Vele milyen gyakran beszél?

– Másfél-két havonta. A helyzettől és a parancsnok engedélyétől függ.

– Minden rendben van vele? – lágyult el Russo hangja.

A kapitány elfordította a tekintetét. Próbálta elrejteni az érzéseit a kollégái elől.

– Ha úgy nézem, hogy még életben van, akkor igen.

A nyomozó újabb kérdést készült feltenni, de a százados éles hangja megakadályozta.

– Talán nem artikuláltam rendesen, és nem értették, amit az előbb mondtam?

Mindhárman értetlenül egymásra néztek, majd Russo némán megrázta a fejét.

A százados fenyegetően a nyomozó elé lépett, jéghideg tekintetével az arcába hajolt, és közvetlen közelről, felháborodottan adott hangot nemtetszésének.

– Akkor miért nem tudják követni a legegyszerűbb parancsot? Ez nem nyomozói látványséta. Ez katonai létesítmény. Ha még egyszer megállnak vagy kérdéseket tesznek fel engedély nélkül, személyesen gondoskodom róla, hogy egy ablaktalan cellába kerüljenek. A napi menü egy pohár víz és egy darab száraz kenyér lesz.

Krüger félhangosan sziszegte a társa felé:

– Ez az alak úgy viselkedik, mintha ő lenne az egyszemélyes hadsereg.

A százados megdermedt, majd vészjósló arccal a másik nyomozó felé fordult.

– Itt nem alaknak hívják a tiszteket. A helyes megszólítás: uram. Ha ez nem megy, biztosítok egy tízórás terápiás kiképzést, hogy tökéletesen megtanulja az elvárt viselkedés alapelveit.

Russo Krügerre sandított.

– Azt hiszem, most már értem, miért fogalmazott a kapitány olyan furcsán Gresslerrel kapcsolatban.

– Nyomozó! – csattant fel a százados. – Nem hallottam, hogy engedélyt kért volna a beszélgetés folytatásához. Itt a protokoll nem ajánlás. Parancs.

Egy pillanatnyi csend ereszkedett rájuk. Végül az egyenruhás megfordult, és katonásan csattogó léptekkel indult el a fedélzeten.

– Kövessenek! A tábornok türelme nem tart örökké.

Az ég felé magasodó parancsnoki torony acélból és üvegből épült, és maga is az előtte elterülő világot kémlelte. A bejáratnál két katona állt mozdulatlanul, arcukon parányi érzelem sem látszott. Ahogy a százados közelebb ért, szó nélkül félreálltak.

Egy spirálisan emelkedő fémlépcső kanyargott felfelé, a falak mentén vörös fények villogtak. Lépéseik visszhangja összekeveredett a távolból beszűrődő pattogó utasításokkal.

A lépcső tetején az őr vigyázzba vágta magát, majd olyan szabályosan lépett oldalra, mintha hónapokig csak ezt az egy mozdulatot gyakorolta volna.

– Jó napot, uram! – harsogta. – A tábornok már várja magukat!

– Ez az ember úgy köszön, mintha a hangereje lenne a nyitókód az ajtóhoz – suttogta Russo a társa fülébe.

Krüger elfojtott egy félmosolyt, de a százados szúrós pillantása azonnal visszaparancsolta arcára a komolyságot.

A terem hűvös levegője kérés nélkül simult rájuk. A falak sötétszürke acélból készültek, a padló hangtompított gumiborítása elnyelte a lépéseiket. Semmi személyes tárgy, semmi fölösleges dísz, csak a katonai hatékonyság csupasz logikája.

A panorámaablak mögött egy kiképzőpálya labirintusa terült el – acél, beton, fa, sár és füst. A pályán férfiak mozogtak párosával, szigorú ritmusban. Az instruktor éles hangja pattogva visszhangzott a fémfelületeken.

Az ablak előtt húzódó vezérlőpultnál két katona dolgozott. Ujjuk gyorsan járt a monitorok, kapcsolók és billentyűzetek között, ahol biometrikus adatok, mozgásminták és teljesítménygörbék villogtak. A rendszer úgy működött, mintha a pályán futó emberek nem is katonák lennének, hanem optimalizálásra váró algoritmusok.

Középen, háttal az ajtónak, mozdulatlanul állt maga a rettegett tábornok. Fekete egyenruhája tökéletesen simult a testére. Kezeit a háta mögött összekulcsolta, tartása olyan egyenes volt, mintha a gerincét acélból öntötték volna. Végül a feje lassan, kimérten az érkezők felé fordult, és a terem hőmérséklete érezhetően több fokkal csökkent.

Arca szoborszerű volt, minden vonása fegyelmezett és merev. Egyetlen izom sem rándult meg rajta. A haját katonásan hátrafésülte, egy tincs sem tört ki a rendből. De a tekintete, az volt az igazi csapás. Éjfekete, fénytelen szem, ami nem tükrözött vissza semmit sem. Olyan volt, mintha nem is nézné az érkezőket, hanem egyszerűen átlátna rajtuk, és valami belső rendszer jegyzetelné, amit talál.

Russo önkéntelenül hátrált egy fél lépést. Krüger csak tátogni tudott, mintha egy pillanatra elfelejtette volna, hogyan kell levegőt venni. A kapitány arca rezzenéstelen maradt, de a keze ökölbe szorult. Több mint két év telt el azóta, hogy utoljára személyesen találkoztak vele, de még mindig ugyanolyan hatással volt rájuk, mint annak idején.

A tábornok végignézett rajtuk. Egyenként. Lassan. Mintha mindegyikük lelkének mélyére akarna hatolni.

– Már azt hittem, elvesztek útközben – szólalt meg rekedt, sötét hangon. – Vagy elhagyta magukat a bátorságuk, és visszafordultak. A titoktartási szerződések?

Russo egy szinte felismerhetetlenre gyűrt dokumentumot húzott elő. A papír szélei elszakadtak, a tinta néhol elmosódott, kávé- és zsírfoltok éktelenkedtek rajta. Krüger egy gondosan félbehajtott lapot vett elő. A kapitány a sporttáskájából halászta ki a mappába rejtett példányát.

A százados összegyűjtötte őket. Amikor Russo papírját megfogta, egy pillanatra megállt. Ujjai között forgatta a gyűrött, koszos lapokat.

– Ez egy titoktartási szerződés, nyomozó – mondta metszően halk hangon. – Nem bevásárlólista.

Russo unottan vállat vont. Lepattant róla a figyelmeztetés.

A tábornok oldalra fordította a fejét, mintha érzékelte volna a jelenet súlyát, de nem kommentálta. Közelebb lépett az ablakhoz, és a hangja ismét betöltötte a teret.

– Most, hogy a formalitásokon túl vagyunk, csatlakozzanak hozzánk! A kiképzés utolsó köre következik. Kapitány, a maga pártfogoltja és az egység hadnagya fej-fej mellett haladnak. Eddig talán ez a legizgalmasabb küzdelem.

A panorámaablakon túl két alak tűnt fel a pálya elején. Ruhájukat vastagon borította a sár, és víz csöpögött róluk. Az egyikőjük magasabb volt, mozdulatai precízek, gépiesek. A másik személy alacsonyabb, robbanékonyabb, minden lépésében ott feszült az ösztön és a makacs akarat.

A gumiabroncs-sor után már a szögesdrót alatt kúsztak. A sár a könyökükre tapadt, a mozdulataik ritmusa egyre gyorsult. A sáros medencéhez érve a víz a mellkasukig nyelte el őket, de egyikük sem lassított. A falmászásnál a magasabb férfi került hajszálnyival előnybe.

– A kérdés egyszerű – mondta rekedten a tábornok. – Ki lesz ma a legjobb? Lesz új szintidő?

A kapitány tekintete megfeszült. Pontosan tudta, ki fut odakint, és mit jelent az illető számára a győzelem.

A két férfi a függőhídhoz ért. A víz alattuk kavargott, mintha csak arra várna, hogy valamelyiküket elnyelje. A híd instabil volt, minden lépésnél megremegett. A hadnagy hosszabb léptekkel haladt, de a másik férfi – Peter Gressler – gyorsabb volt a bizonytalan szakaszokon.

A pálya szélén az egység vezetőjének magas, szikár alakja tűnt fel. Az ő ruháját is sár borította, hangja könyörtelenül űzte a két futót.

– Mozgás! Ez nem délutáni piknik! Ha nem ér be szintidő alatt, holnap dupla terheléssel kezd! Egy jöttment senkiházi valóban meg tud előzni egy jól képzett katonát?

A két férfi lassítás nélkül rohant tovább. A levegő vibrált körülöttük, a pálya minden akadálya úgy feszült rájuk, mintha maga is részt venne a versenyben.

Az őrnagy egy pillanatra sem hagyta lankadni a figyelmüket.

– Haladjanak végre, ne egy helyben toporogjanak! A célvonal nem fog odamenni magukhoz! – kiáltotta, miközben a kivetítőre pillantott. – Harminc másodperc! Ha nincsenek bent időben, mehetnek vissza a sárba!

A célvonalhoz közeledve Gressler leheletnyi előnyt szerzett. Az utolsó métereken vetődött, és két másodperccel a szintidő alatt ért be. A hadnagy közvetlenül mögötte már csak második lehetett.

Az őrnagy arcán nem jelent meg sem öröm, sem elismerés, amikor a parancsnoki torony felé fordult.

– Uram, az első éles fordulón mindenki túl van – hallatszott rekedtes hangja a hangszórón keresztül. – Várom a parancsát.

A tábornok megnyomott egy gombot a vezérlőpulton, és aktiválta a belső kommunikációs csatornát.

– Őrnagy, vegye fel a karszalagját, és álljon be az ismétlők közé! A második fordulót az újonccal futva nyitja meg. Gressler új szintideje a mérvadó.

– Értettem, uram!

A férfi előhúzott egy fekete karszalagot, és rezzenéstelen arccal magára csatolta. A pálya szélén felsorakozó egység tagjaihoz csatlakozott, akik mozdulataiban fáradtság és düh keveréke vibrált. A testükön még ott csillogott az előző körből maradt sár, vér és verejték elegye.

– Hadnagy – szólalt meg újra a tábornok –, magáé az irányítás! Érje el, hogy legyen új szintidő!

A megszólított katona sártól és víztől csatakosan botorkált előre, mintha minden lépését külön engedélyeznie kellene a testének.

– Mozgás, homoki csigák! – harsant a hangja, miután elfoglalta az őrnagy korábbi helyét. – Nem érek rá egész nap a vánszorgásotokra!

A kapitány és a két nyomozó tekintetét látva a százados gúnyosan elmosolyodott, ő is közelebb lépett az ablakhoz.

– A karszalaggal az őrnagy rangja elvész. A hadnagy minden jogot megkap, hogy ezen idő alatt ugyanúgy bánjon és beszéljen vele, mint az egység bármelyik tagjával. A szabályok egyszerűek. A szintidő nem alku tárgya. Aki alatta teljesít, az pihenhet. Aki fölötte, az ismétel. Nincs kivétel. Nincs kegyelem.

A visszaszámlálás elindult. Az őrnagy és az újonc egyszerre startolt el. A gumiabroncsokon át, a szögesdrót alatt, a sáros medencén keresztül haladtak. A mozdulataik egyre gyorsultak, mintha a pálya ritmusa húzná őket előre.

A gerendákhoz érve füstgépek zúgtak, robbanások visszhangoztak. Az újonc lendületből lépett fel, de megbillent. Reflexből kapaszkodót keresett, és a másik gerendán haladó őrnagy karját ragadta meg, majd mindketten zuhantak. A füst elnyelte őket, majd a víz csapódása jelezte, hogy a két test elmerült.

Zihálva, sárban és vízben úszva először az újonc alakja bukkant fel a felszínen. Majd az őrnagy is feltűnt, akinek arcára nem düh, hanem mélységes döbbenet ült ki.

A hadnagy lassan közelebb lépett hozzájuk.

– Ez lenne az elit egység? Egy újonc, aki úgy billeg, mint egy részeg matróz. És egy őrnagy, akit úgy ránt le magával egy gyerek, mintha csak egy gyenge karabélyt venne le a válláról. Gratulálok, uraim! Az egység mélypontját láthattuk.

A hangja egyre keményebb lett, ahogy folytatta.

– Gressler új szintideje volt a mérvadó. Nemcsak hogy nem érték el, de látványosan el is bukták. Ha kikászálódtak, vissza a pálya elejére! Az új szintidő Gressler ideje, mínusz tíz másodperc. Aki nem teljesíti, holnap dupla terheléssel kezd.

A pálya szélén álló katonák üvöltve buzdították a két férfit.

– Gyerünk, őrnagy! Mutassa meg, hogy nem csak parancsolgatni tud! Mozgás, újonc! Ne hagyd, hogy a sár győzzön!

A két férfi újra elstartolt. A gumiabroncsokon szinte repültek. A szögesdrót alatt már nem kúsztak – suhantak. A gerendákhoz érve az újonc ismét megbillent, de az őrnagy hátra nyúlt, és stabilizálta. Ezúttal nem estek el. Együtt rohantak tovább.

A célba lövési szakasznál a mozgó célpontok egyenként dőltek el. A függőhídhoz érve az egység két oldalt sorakozott fel, mint két part egy szakadék felett.

– Gyerünk! Már csak pár lépés! Ne csak túlélj! Győzz!

Az őrnagy és az újonc fej-fej mellett haladtak. A célvonalhoz érve szinte egyszerre vetődtek át rajta. A kijelző felvillant. Könyörtelenül kiírta az eredményt: az embertelen szintidő felett hét másodperccel.

Elsőként a hadnagy lépett oda hozzájuk. Arcán nem volt harag, sem csalódottság, csak az a csendes, katonai tisztelet, amit nem adnak könnyen.

– Az idő nem lett meg. De az újoncunk végigment a pályán, és nem vallott szégyent az őrnagy mellett sem. Ez az igazi válasz arra, ki méltó a szűk körünkbe. Üdvözöllek az elit egység teljes jogú tagjaként. Ígérem, találunk neked is egy jól csengő nevet.

A katonák körbeállták őket. Nem tapsoltak. Nem ünnepeltek. Csak egy-egy bólintás, vállveregetés volt a jutalom, ami többet ért minden szónál.

Az őrnagy a fiatal felé fordult. A szemében kemény fény villant, amely nem illett a vállveregetések csendes melegségéhez.

– Ha még egyszer lerántasz – mondta halkan –, kifilézlek. Lassan. Fájdalmasan. Hogy mindenki emlékezzen rá.

A kapitány a panorámaablak mögül figyelte őket. A gyomra összerándult, mintha valami hideg kéz markolta volna meg belülről. A torkában dobogott a szíve. Lelki szemei előtt borzalmas képek jelentek meg arról, mit kellett Gresslernek nap mint nap kiállnia, hogy életben maradjon, hogy elfogadják, hogy lépést tartson. A látvány, a sár, a víz, a fáradtság, a fenyegetés olyan érzéseket keltettek, melyeket két éve próbált elnyomni, elfelejteni.

– Uram – lépett mellé Russo –, az én ismereteim szerint Gressler nem az őrnagyhoz van beosztva. Tudja, mi történt?

A kapitány lehunyta a szemét. A lelkében növekvő, egyre hangosabban üvöltő bűntudatot már nem tudta elnyomni.

– Igen, tudom – válaszolta halkan. – Én beszéltem rá, hogy csatlakozzon. Úgy éreztem, az őrnagy nem fogja békén hagyni, amíg erővel be nem sorozza. Reméltem, ha önként teszi meg, akkor talán megőrizhet valamit önmagából. Mert akkor az ő döntése lesz. Az ő választása.

– Mint látom – szólalt meg a tábornok, halvány gúnnyal a hangjában –, maga még mindig a moralitás megtestesítője.

A kapitány nem reagált azonnal. A parancsnok szavai nem találtak rajta fogást. Az elmúlt két évben bőven volt alkalma hozzászokni. De megerősítették benne azt, amit már régóta tudott. Ebben a rendszerben a morál nem gyengeség volt, inkább ritka, makacs ellenállás. Pontosan az, amit Gressler egész lényével képviselt.

– Talán – mondta határozottan. – De ha egyetlen embernek is segíthetek megőrizni valamit abból, aki volt, mielőtt ez a rendszer darabokra szedi, akkor már megérte.

A tábornok tekintete a kapitány arcán pihent, ahogy az elhangzott szavakat mérlegelte.

– Az idealizmus nem véd meg a sártól – jegyezte meg, ezúttal már nyomokban sem gúnyosan. – De segíthet valakinek talpon maradni benne.

Egy alig látható biccentéssel jelezte, hogy a beszélgetést lezárta. A vezérlőpult mögött ülő katonákhoz fordult.

– Kapcsolják az őrök megfigyelőállását!

– Alvarez! – jelentkezett be egy határozott, kemény hang.

– Őrmester, kísérje vissza az őrnagyot és Gresslert a börtönblokkba! Ha mindketten szalonképes állapotban vannak, az őrnagyot engedjék vissza a családjához! Gresslernek fél óra múlva jelenése van az egyes megbeszélőben.

– Igenis, uram!

– Százados! – fordult a tábornok a jelenlévő egyenruháshoz. – Mutassa meg a vendégeinknek a számukra előkészített szálláshelyet! Fél óra múlva legyenek ők is a megbeszélőben, hogy egyeztetni tudják Gresslerrel az érkezésük okát! Ebéd után elkezdhetik a közös nyomozást.

A százados csizmájának sarka élesen csattant, ahogy vigyázzállásba vágta magát. Megfordult, kinyitotta az ajtót, és biccentett, hogy indulnak.

A csigalépcsőt elhagyva szűk, szürke folyosók következtek. A falak mentén rideg katonai panelek sorakoztak, a mennyezeti fény hidegen vibrált felettük. Olaj és kenőanyag nehéz szaga terjengett a levegőben, mintha az épület maga is gépi tüdővel lélegezne.

A kapitány némán követte a századost. A gondolatai még mindig a pályán jártak: Gressler futása, az őrnagy tekintete, a tábornok szavai. A folyosók szűkössége csak fokozta a nyomást, mintha a rendszer minden lépéssel egyre beljebb, egyre mélyebbre rántotta volna a lelkét.

Aztán a tér hirtelen kitágult.

A következő ajtó mögött hatalmas váróterem nyílt. A mennyezet magasra ívelt, acélgerendái között halvány fénycsíkok futottak végig, mint egy modern, rideg katedrálisban. A polírozott fekete padló visszatükrözte a mennyezetről szűrődő fényt. A falakon dombornyomott katonai emblémák és régi hadműveletek stilizált térképei sorakoztak. A múlt dicsőségei, amelyek teherként nehezedtek a jelenre.

A terem közepén a plafonra szerelt projektor kiképzési statisztikákat vetített a távoli falra: mozgó alakok, idővonalak, teljesítménygörbék. A fal mellett néhány egyenruhás katona állt mozdulatlanul, mintha ők is a dekoráció részei lennének.

A százados nem lassított. A terem túloldalán egy széles, ívelt lépcsőhöz vezette őket. A sötét fémből készült fokok oldalán vésett számok futottak végig. Lépéseik tompán koppantak, ahogy felfelé haladtak, miközben a váróterem lassan eltűnt mögöttük.

A lépcső tetején világosabb folyosó nyílt. A százados megállt egy ajtó előtt, amelyen a Vendégszállás szekció 3 felirat terpeszkedett.

Beütött egy kódot. Az ajtó hangtalanul nyílt ki.

Odabent három fekvőhely várta őket. A kialakítás egyszerű volt, mégis átgondolt. A szoba egyik oldalán két egymás melletti ágy Russo és a kapitány számára. A másikon – kissé elkülönítve – egy harmadikat Krügernek készítettek elő. A női fekhely mellett egy kihajtható paraván állt, némi privát tér ígéretével. A falakon semmi személyes. Csak egy monitor, egy konnektor és egy ablak, amely a kiképzőpálya távolabbi szakaszára nézett.

A százados az asztalhoz lépett. Három fekete mágneskártyát vett a kezébe, mindegyiken ezüstszámok díszelegtek. A kapitány felé nyújtotta őket.

– Az ajtót ezekkel bármikor ki tudják nyitni. Sehol máshol nem működnek. Jogosulatlan használat esetén biztonsági értesítés generálódik. Ne veszítsék el őket, mert a kártyák leadása nélkül csak szenátori engedéllyel hagyhatják el a támaszpontot! Fél óra múlva itt vagyok magukért, és elkísérem önöket a megbeszélőterembe.

A kapitány biccentett, majd a legfelső plasztik lapot Russónak adta.

– A ne veszítse el elsősorban magának szólt. Megígérem, semmilyen körülmények között sem fogom kiváltani, de a feleségére időről időre ránézek.

Krüger halvány mosollyal közeledett.

– Majd mi ketten az enyémet használjuk közösen. Russo a sajátját lerakja az asztalra, nem viszi magával, így a felesége határidőre és egy darabban kapja vissza.

A kapitány mosolyogva megrázta a fejét a szurkálódás hallatán. Megvárta, míg Russo ágyat választ, majd fáradtan leült az utolsó szabad fekvőhely szélére. A matrac halk reccsenéssel engedett alatta, mintha a szoba is tudná, hogy ez a nap még messze nem ért véget.