IFJ. TORDAI JÓZSEF

1160

HAT LECKE AZ ÉLETRŐL, AZ ÉLETTŐL

A 9088-AS SZÁMÚ TELJESÍTŐ BESZÁMOLÓJA

Könyv Guru

Budapest, 2025

Néha 1160 kilométert kell gyalogolnunk ahhoz, hogy megtaláljuk a visszautat önmagunkhoz.

Ez a beszámoló az Országos Kéktúra teljesítéséről egyben megrendítően őszinte vallomás az életközépi válságról, a gyászról és az újrakezdésről. A szerző negyvennyolc évesen, egy széthulló házasság és édesapja halálos betegségének árnyékában vág neki az útnak, hogy a fizikai kimerültségen keresztül gyógyítsa meg a lelkét.

A kötet lapjain a sár és az izzadság mellett felsejlik a hála fontossága és a felismerés, hogy „a csend nem üres, hanem tele van válaszokkal”. A szerző nem hősként, hanem esendő emberként áll elénk, aki a fizikai út végére a belső békéjéhez is megérkezik.

Ha olyan olvasmányt keresel, ami a lelked mélyéig hatol, és segít meglátni a fényt a legnehezebb élethelyzetekben is, akkor ez a könyv neked szól. Engedd, hogy ez a belső utazás téged is elvezessen a saját válaszaidhoz!

TARTALOMJEGYZÉK

Magyarázkodás

1. fejezet Ahogy kezdődött

2. fejezet Célok és…

3. fejezet …félelmek

4. fejezet A kis tölgyfa

5. fejezet Ahol elfogy az erő

6. fejezet Légy hálás!

7. fejezet Az út vége

Utószó

Kedvesemnek, Táliának,

aki majdnem annyi időt töltött ennek a könyvnek a javításával, mint én a megírással – és aki a tizedik olvasás után is mosolygott a vicces részeken.

Vagy szerelmes, vagy amnéziás.

Szeretettel:

A szerző

MAGYARÁZKODÁS

„Ez az én utam, az én galerim, az én zeném, az én bulim, csak az én boogie-m.”

Ganxsta Zolee és a Kartel: Route 66

Ez a könyv annak az ötvenhárom napnak a története, amit nagyobbrészt egyedül töltöttem az Országos Kéktúrán, Magyarországon. Mielőtt belevágnék annak elmesélésébe, hogy mi történt ez alatt a majd két hónap alatt, elöljáróban – magyarázkodásként – pár dolgot szeretnék tisztázni.

Történetemnek az 1160 címet adtam, azon egyszerű okból, hogy hivatalosan ennyi a kéktúra hossza az Írott-kői kilátótól a Hollóházán található végpontig, vagy fordítva, kinek hogy teszik. Megjegyzem, amikor én teljesítettem ezt a túrát – vagyis 2021 és 2023 között –, a kéktúra hossza 1172 km volt. Ettől függetlenül, ha az interneten tájékozódunk a kéktúra hossza felől, többféle adatot is találunk. A lényeg: hosszú! Főleg, ha azt a tényt nézzük, hogy az ember állandóan le-letér a túra útvonaláról, hogy megnézzen egy vízesést, felmásszon egy kilátóra, vagy felkapaszkodjon úttalan utakon, hogy megtekintsen egy várromot. Így aztán a kéktúra-teljesítők valójában sokkal többet gyalogolnak, mint a regisztrált, kiírt és hivatalos hossz. Pontosan így történt ez az én esetemben is, ezért, ha akarnám, se tudnám megmondani, hogy hány kilométert túráztam ez idő alatt. Így aztán egyszerűbb volt az 1160-at adni címként. Ez a szám szerepel a Hollóházán elhelyezett kilométerkövön is.

Magyarázkodásom másik témája pedig nem más, mint a könyv szerkezete. Eredetileg egy olyan könyvet szerettem volna írni a kéktúráról, amely magáról az útról szól. A nagy emelkedőkről és a lejtőkről, a hűs és párás patakvölgyekről, a tündéri falvakról és városokról, melyek szemérmesen simulnak bele a tájba, és a hozzám hasonló erdőjáró emberekkel folytatott interakciókról. De végül nem így lett! Azaz, nem egészen így lett. Ennek oka pedig azok a körülmények, melyek elindulásomat jellemezték. Ahogy azt majd az első fejezetben olvasni fogják, az ötlet, hogy végigmenjek a kéktúrán, tizenhárom éves koromban fogant meg bennem, és makacsul tartotta magát az évek alatt. Különböző okok miatt csak harmincöt évvel később, negyvennyolc évesen tudtam elindulni. A helyzetem ekkoriban finoman szólva sem volt túlzottan jónak nevezhető.

Házasságom feltartóztathatatlanul haladt a széthullás felé, és úgy tűnt, bármit teszünk is a feleségemmel a megmentése érdekében, semmi sem sikerül. Ezenkívül édesapámra komoly műtétek sorozata várt, és tekintve egyébként is gyenge lábakon álló egészségét, az orvosai nem sok jóval kecsegtettek bennünket. És ha mindez nem lenne elegendő, még szembe kellett néznem saját középkorúságom kihívásaival is. Negyvennyolc éves lettem! Hajam oldalt őszülni és felül ritkulni kezdett, és a szemem körüli szarkalábak is mintha mélyebbek lettek volna, a homlokomon levő ráncokról nem is beszélve. Ettől függetlenül szerencsésnek mondhattam magam, mert nem egy ismerősöm már harmincévesen megkopaszodott, és volt olyan is, aki nem volt harminc sem, amikor átesett az első hajbeültetésén. Fájón szembesültem továbbá azzal, hogy már nem bírok pihenés nélkül két félidőt végigfocizni a barátaimmal, és egy-egy ilyen meccs után napokig fájtak a térdeim. Testem kezdte elveszíteni régi rugalmasságát, és bár komolyabb bajom nem volt, számomra a fentiek azt jelentették, fiatalságom szépen lassan eltűnik, és változókorba lépek. Agyam pedig csak azt tudta ismételgetni: ilyen hamar? Igen, ilyen hamar! Pár éve még nem jelentett gondot a versenysport, fejemen dús, sötétbarna hajkorona díszelgett, nem ismertem a fáradtságot, és a regeneráció is alig egy napot vett igénybe. Megerőltetés nélkül mentem keresztül az akadálypályák extrém nehézségű szakaszain. Nem sokkal ezelőtt még a két kisfiammal órákat fociztunk a közeli játszótéren, és még akkor is könnyedén nyertem velük szemben, ha ők ketten együtt voltak. Most pedig két 190 centis kamaszfiút látok, akik gyorsvonati sebességgel száguldoznak körülöttem, és nekem semmi esélyem sincs ellenük. Emlékszem, édesapámnak, aki háziorvos volt, egyszer büszkén mondtam, hogy hiába vagyok mindjárt ötven, semmiféle olyan tisztességes betegséget nem tudok felmutatni, mint a magas vérnyomás, aranyér vagy cukorbetegség. Ő rám nézett, és vigyorogva ennyit mondott: mert még nem vizsgált meg alaposan egy orvos. Az internet pedig arról tájékoztatott, ideje lenne elkezdeni az évenkénti szűrővizsgálatokat, mert ebben a korban megnő az infarktus, az agyvérzés és a prosztatadaganat kialakulásának veszélye, valamint hogy a testem befejezte a kollagén és egyéb fontos anyagok előállítását, így jobb, ha ezek beviteléről én magam gondoskodom. Minden információ közül talán az volt a legrémisztőbb, miszerint ötven év felett, ha az ember nem tesz ellene semmit, az izomtömegünk 1-2%-kal csökken évente. Vagyis legrosszabb esetben tíz év alatt az izmaink 20%-ának búcsút mondhatunk. Agyrém!

A fentieken túl szembe kellett néznem egy új, eddig nem ismert jelenséggel az életemben, amit úgy hívnak, magány. Az elmúlt húsz évet egy családnak nevezett intézményben töltöttem, ahol mindig történt valami, és ahol mindig volt tennivaló. Többször összejártunk azokkal az ismerőseinkkel, akik hozzánk hasonló korúak voltak, és ugyanazokkal a kihívásokkal néztek szembe, mint mi. Hosszú délutánokat töltöttünk azzal, hogy nevelési és fegyelmezési témákról beszélgettünk, valamint arról, fontos-e az óvodai nyelvoktatás, és kinek melyik általános iskola vagy középiskola jön be. Amikor a házasságom megromlása miatt úgy döntöttem, mindenkinek az a jó megoldás, ha elköltözöm otthonról, hirtelen kikerültem a család intézményéből. Mivel a gyermekeim már felnőttek, ebből kifolyólag többé-kevésbé önállóak voltak, nem volt szükségük arra, hogy iskolába vigyem őket, vagy edzésre, mert mindezeket meg tudták oldani egyedül is. A barátaink, akik nem váltak el, természetesen továbbra is a családjukat tették első helyre, így a közös programok alaposan megritkultak az életemben. Azt hiszem, méltatlanul kevés könyv vagy tanulmány beszél a családjukat elveszített édesapák kálváriájáról. Úgy gondoltam, ez az időszak tökéletesen alkalmas arra, hogy valóra váltsam régóta dédelgetett álmomat, és végre elinduljak a kéktúrán. Szerettem volna úgy megcsinálni, ahogy azt a Másfél millió lépés Magyarországon sorozatban láttam: sátorral, erdőben alvással. Ezt hallva még azok az ismerősök is, akik addig érdeklődtek a túrázás iránt, most széttárták a karjukat: ők ezt nem merik bevállalni. Ezért 2021 nyarán, hurráoptimistán, tökéletesen felkészületlenül, minimális túrázási tapasztalattal, az előbb ismertetett problémákkal a vállamon belevágtam, hogy ötvenhárom túranap után, 2023 nyarán megérkezzek Hollóházára. Amit elmondhatok: egy teljesen más ember érkezett meg, mint aki elindult.

Erről szól ez a könyv! Arról a hat leckéről, melyeket ez alatt az idő alatt tanultam meg, amelyek szerint a mai napig is élek. Ahogy Nagyvázsony közelében egy fára felírt kis üzenet nagyon helyesen mondja: „A csend nem üres. Tele van válaszokkal.”

Ezekről a válaszokról szól ez a könyv, egy lelki utazásról, mely hegyeken és völgyeken vezet keresztül, találkozásokról, melyek átformálják az embert, hogy végül megérkezzünk az 1160 km-t jelző kis kőhöz, magunk mögött hagyva a múltat, új emberként.

1. fejezet
AHOGY KEZDŐDÖTT

„Bármit megtehetsz, csak elhatározás kérdése. Megváltoztathatod és a kezedben tarthatod az életed folyását – ennek a folyamata pedig maga a jutalom.”

Amelia Earhart

1987. JANUÁR

Noha az óta a nap óta harmincnyolc év telt el, én mégis úgy emlékszem rá, mintha tegnap történt volna. A napra, amikor megszületett bennem az elhatározás, hogy egyszer én is végigjárom Európa első hosszútávú turistaútját, az Országos Kéktúrát.

Családommal abban az időben egy dél-magyarországi faluban éltünk, egészen közel a román határhoz. Rózsaszínre festett vályogházunk nagyjából a falu közepén helyezkedett el, ami praktikus dolog volt abból a szempontból, hogy édesapámnak, aki a falu egyik háziorvosa volt, ha valahová mennie kellett, nagyjából ugyanolyan távolságot kellett megtennie a narancsszínű Babettáján. A ház előtt kicsiny előkert terült el, melyben édesanyám próbált rózsákat nevelni több-kevesebb sikerrel. A ház mögött pedig jókora elvadult kert volt, ahol megannyi különös teremtmény lakott, kezdve a színpompás, fürge zöld gyíkoktól, amelyek úgy csillogtak a napfényben, mint egy ékszer, egészen a kövér barna varangyokig, amelyek napközben ott lapultak egy-egy kő alatt vagy hűvös, föld alatti üregekben, és csak este jöttek elő, hogy telezabálják magukat a lámpafénytől megrészegült és földre pottyant bogárcsemegéből. Szerettem a házunkat, mert megannyi titkot és meglepetést rejtett. Ha például az ember a meredek, púderfinom porral borított, nyikorgó falétrán felmerészkedett a padlásra, kedvére válogathatott az egykor itt lakó emberek kacatjaiból. Voltak régi, megsárgult újságok, petróleumlámpák, bútorok és még számtalan megunt és lecserélt holmi, melyek végül itt kötöttek ki. Meglepetések azonban nem csak a padláson érték az embert, ha egy majd százéves vályogházban lakott! Egyik reggel arra keltünk fel, hogy a nappali parkettáján jól kivehető dudor keletkezett, ami előző nap még nem volt ott. Másnap a dudor láthatóan nagyobb lett, és a parketta lécei kezdtek eltávolodni egymástól. Eljátszadoztam a gondolattal, hogy a házunk alatt egy miniatűr vulkán kezd kialakulni, ami lehet, még egy apró kitörést is fog produkálni. De bármennyire bájos volt is ez a gondolat, sajnos nem bizonyult valósnak, mert a harmadik nap reggelén a parketta szétfeszített deszkái között megjelent egy erős törzsű növény, amely pár napon belül el is kezdett növekedni. Sajnos, édesapám nem engedte, hogy növények vadon nőjenek a nappaliban, így kihúzta a földből, kivitte a kertbe, és ott ültette el. Más alkalommal pedig fekete hangyák milliói lepték el a házat, sötét, hullámzó szőnyegként borították el a padlót, és a bútorokat is. Több órába telt, amíg valamennyit összesöpörtük, és kivittük őket a kert legtávolabbi végébe.

De nemcsak a ház volt számomra különleges, hanem a falut körülvevő táj is. Ha az ember kisétált a falu határáig, és maga mögött hagyta a házakat, akkor facsoportokkal tarkított óriási síkságot látott maga előtt, melyen szántóföldek, elszórt fás ligetek és füves legelők váltották egymást. Ez utóbbiak a legkisebb szélben is úgy hullámzottak, mint a tenger. Ha valaki vette a bátorságot, hogy felderítse ezeket a végtelen rónákat, gyakran talált a néhol embermagasságúra nőtt fűben rejtőző, réges-régen elhagyott tanyákat. Némelyiküket már teljesen megette az enyészet, és csak egy nagy halom vályogkupac utalt arra, hogy itt egykor emberek éltek. De akadtak olyanok is, amelyek egészen jó állapotban maradtak fenn. Volt egy, amelyikre különösen jól emlékszem! Egy akácligetben rejtőzött, pár kilométerre a falu vasútállomásától. A fák jótékonyan borultak fölé, és védelmezték, talán ennek volt köszönhető, hogy gyakorlatilag teljesen ép maradt. Ha az ember átverekedte magát a szúrós akácfákon és csalánon, amelyek körülvették, akkor egy félig leszakadt bejárati ajtó fogadta. Az ajtó mögött egy kis előszoba volt, melyben még ott álltak a bútorok szúette maradványai, valamint poros csizmák és cipők sorakoztak katonás rendben. Ezen túl volt a konyha, aztán a szobák, melyek úgy néztek ki, mintha az itt lakók csak pár hete hagyták volna el a házat. A falakon még ott lógtak az utolsó lakók képei. Az egyiken egy szigorú tekintetű bajszos férfi nézett le rám, míg egy másikon egy asszony ült egy széken gyermekei körében. A konyhában bádogból készült edények hevertek, és a falon ott lógott egy díszesen faragott hosszú nyelű fokos. Tíz éve jártam ezt a vidéket, de még mindig tudtam újdonságokat felfedezni a fűtengerben.

Ezen a hűvös téli délutánon a házunk bejárati ajtajában álltam, kezemben egy pohár forró Benco kakaó gőzölgött, és azon tűnődtem, hová menjek?! Épp az előző héten fedeztem fel egy régi istálló maradványait, ami nem sok érdekességgel kecsegtetett, de hát az embert mindig érhetik meglepetések. Esetleg menjek át egy barátomhoz, akivel azt játszottuk, hogy felhúztuk a karácsonyra kapott bokszkesztyűmet, és önfeledten csépeltük egymást? Ezen tanakodtam, amikor feltűnt, hogy milyen mély csend ül a falun. Az a fajta, várakozással teli csend volt, amit a színházban tapasztal az ember, amikor a lámpákat már eloltották, de az előadás még nem kezdődött el. A csend mellé társult, hogy a levegő szinte állt. A szomszéd ház kéményének füstje függőlegesen szállt felfelé, és csak többméteres magasságban maszatolta el valami nagyon gyenge fuvallat. A csendet csupán egy-egy szaggatott kutyaugatás és a fákon gubbasztó fekete varjak rekedtes „kár-kár”-ja törte meg. Aztán hirtelen, mintegy varázsütésre elkezdődött a természet előadása. Szürke, kövér, fodros felhők vonultak fel lustán a színpadra, és puhán letelepedtek a falu felett, ezüstös koronggá tompítva a nap amúgy is sápadt fényét. Kisvártatva éles, kristályos hópihék ezrei kezdtek szállingózni az égből, és beborították a háztetőket, az utcákat és a fák ágait. Visszafordultam a ház biztonságos melegébe, és úgy döntöttem, a délután további részét inkább olvasással fogom tölteni. Pár nappal azelőtt ugyanis a Jókai-kötetek között egy érdekesnek látszó könyvecskét találtam, amelynek „Az illatos kert” volt a címe. Beleolvasva úgy éreztem, hogy mint szexuális felvilágosításra szoruló kiskamasz, épp jó helyen járok:

„Az illatos kert a Káma-szútra és a kevésbé ismert Anangaranga szellemében született mű, a középkori arab szexuális ismereteket tükröző, tudományos igénnyel készült kompiláció.”

Mialatt én elmerültem Hamdúnának, a szultán leányának és Bahlúlnak a szaftos kalandjaiban, odakint a hóesés egyre intenzívebbé vált. Az ablakon kinézve az utcai lámpák sárga fényében csak az örvénylő hópelyhek sűrű sokaságát lehetett látni, ahogy lassan keringőznek a levegőben. Másnap reggelre körülbelül ötven centi vastag hópaplan borította a vidéket. A faluban az élet megállt, és az iskolában hószünetet rendeltek el. A tél azonban még tartogatott meglepetéseket! Eltérő intenzitással ugyan, de két napig folyamatosan esett a hó. Mivel ragacsos volt, könnyen gyúrható, óriási hóemberek épültek szerte a faluban, olyan nagyok, hogy egyik-másik májusban is – igaz, kissé lesoványodva, de – még állt. A kétnapos hóesést követően a feltámadó viharos szél sarkvidéki hideggel árasztotta el az országot, és porszerű anyaggá fagyasztotta a havat, hogy utána kedve szerint összevissza fújja, és méteres falakat építsen belőle. Ebben az időben csak az ment ki a házából, akinek halaszthatatlan dolga volt. A nyolcvanas években még nem állt rendelkezésre annyi szórakozási lehetőség, mint a XXI. századi fiataloknak. Jobbára társasjátékokkal és olvasással múlattuk az időt. Létezett egy TV-foci nevű játékgép is, amit ha összekötöttünk a televízióval, akkor egy nagy fordított H betű jelent meg a képernyőn, amely egy kezdetleges teniszpályát szimbolizált. A játékosok feladata az volt, hogy két pálcika között ütögessék a pixellabdát, és igyekezzenek olyan cselesen a falra pattintva elütni, hogy a másik ne tudja visszaütni. Végezetül pedig ott volt a televízió. Akkoriban összesen egyetlen csatorna létezett, ráadásul hétfőnként egyáltalán nem volt adás. Ahogy édesapám egyszer tréfásan megjegyezte, nem is volt probléma a népesség fogyatkozásával. Évekkel később értettem meg, hogy mire is gondolt pontosan. Mivel a televízió műsora semmi jót nem ígért, ezért elkezdtem válogatni a szekrény aljában sorakozó VHS-videokazetták közül. Volt itt a Terminátortól a Star Warson át minden, amit csak el lehet képzelni. Ezek a felvételek általában narrátorral készültek, amikor egyetlen – általában férfi – hang mondta alá a szöveget, legyen a filmen beszélő akár férfi, akár nő. Kiábrándító volt, amikor Carrie Fisher vagy Linda Hamilton ugyanolyan monoton és szürke férfihangon szólalt meg. Mivel ezeket a filmeket már mind láttam, ezért tovább keresgéltem, és így akadtam rá egy szalagra, amelyen cirkalmas ákombákom betűkkel ez állt: „Másfél millió lépés Magyarországon.” Úgy döntöttem, hogy akármi is ez, megnézem, ezért betettem a kazettát a lejátszóba, és kényelmesen elhelyezkedtem egy nagy, puha karosszékben. A nyári képek, a felvételeken bemutatott virágok és a táj szépsége azonnal lenyűgözött. Nem tudtam, hogy Magyarországon léteznek ilyen hegyek és patakok, ég felé törő sziklaormok, ahogy azt sem tudtam, hogy létezik egy, az egész országon keresztülvezető turistajelzés, amit kéktúrának hívnak. Egyből a szívembe zártam ezt az egyszerű, három sávból álló jelzést, melyet sziklákra és fákra festenek fel. Számomra addig csak az Alföld létezett a maga egyszerű vonalaival és formáival, de most, miután láttam, hogy kis országunkban ilyen szépségek találhatók, a lelkem szárnyalni kezdett. Még emlékszem arra a különös kettős érzésre, amikor a tévére pillantottam, ott nyár volt, és mezei virágok hajladoztak a szélben, de ha kipillantottam az ablakunkon, akkor egy jégbe vésett, mozdulatlan táj tárult elém. Ott, akkor, tizenhárom évesen, abban az alföldi, hóborította, apró faluban határoztam el, hogy egyszer én is végigcsinálom ezt az 1160 kilométert, éppen úgy, hátizsákkal, sátorral, ahogy azt a filmben láttam.