Copyright © Baráth Katalin, 2023

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Czene István, Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-509-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Magyarok!

Az ausztriai császár, megszegvén a békességet, melyet velem kötött, s nem gondolván azon nagylelkűséggel, melyet már három ízben, névszerint az 1805-dik esztendőbeli háború végével, iránta mutattam, megtámadta hadi népemet. Én visszavertem az igazságtalan megtámadást. Az Isten, ki a győzedelmet adja, és a háládatlanokat és hitszegőket megbünteti, szerencsésekké tette fegyvereimet; elfoglaltam Ausztria fővárosát, és már a ti határaitokon állok diadalmas seregeimmel. Az ausztriai császár, nem pedig a magyar király izent nekem háborút. Hazai alkotmányotok szerint nem is cselekedhette volna azt a ti megegyezéstek nélkül. Országotoknak mindig csak a haza oltalmára intézett egész rendszere, és azok a rendelések, melyeket ehhez képest az utolsó országgyűlésen tettetek, eléggé s nyíltan kimutatják, hogy ti a békességnek fenntartását kívántátok.

Magyarok! Eljött azon szempillantás, melyben visszanyerhetitek régi függetlenségteket. Fogadjátok el a békességet, melyet ajánlok. Maradjon fenn teljes épségében egész országotok és szabadságtok; maradjon fenn hazátoknak alkotmánya akár azon állapotjában, amint eddig vala, akár pedig azon változtatásokkal, melyeket abban ti magatok teljes tetszéstek és kényetek szerint az időknek mostani környülállásaihoz képest jóknak, és saját polgártársaitok hasznára nézve talán szükségeseknek ítélni fogtok. Semmit sem kívánok én ti tőletek, egyedül csak azt akarom látni, hogy szabad és független nemzetté legyetek. Az Ausztriával való egyesíttetés volt a ti szerencsétlenségtek főbb oka; Ausztriáért folyt a ti véretek messze országokban, és legbecsesebb javaitok szüntelen annak örökös tartományai miatt voltanak feláldozva. A ti országtok tette az ausztriai birodalomnak legszebb részét; és mégis úgy nézték hazátokat, mint valamely meghódoltatott tartományt, olyan indulatok és mellékes tekintetek által igazgattatván mindeddig, melyek ti reátok nézve idegen természetek voltak. Vagynak még ti nektek tulajdon nemzeti erkölcseitek, vagyon nemzeti nyelvetek; és dicső eredetetöknek régiségével méltán dicsekedhettek. Szerezzétek most vissza nemzeti lételeteket; legyetek újra, akik valaha voltatok! Válasszatok királyt magatoknak, olyan királyt, aki érettetek országoljon, a ti hazátoknak kebelében, ti közöttetek lakjék, és akit a ti polgártársaitok és katonáitok vegyenek körül!

Magyarok! Ez az, amit Európa tőletek vár, mely most reátok néz; ezt kívánom tőletek én is: állandó, bizonyos békességet, kereskedésbeli szabad közlekedést velem, és tökéletes függetlenséget és bátorságot. Ily jutalom vár titeket, ha dicső eleitekhez és önnön magatokhoz méltók akartok lenni.

Nem fogjátok ti ezen jó szándékból eredő és a ti saját javatokra célzó ajánlataimat megvetni; nem fogjátok tovább hasztalanul ontani véreteket oly gyönge fejedelmekért, kiket szüntelenül megvesztegetett miniszterek igazgattak, oly miniszterek, kiket Anglia, Európának ezen közellensége – mely a maga gazdagságát egyedáruságra és a mi viszálykodásainkra építette – pénzzel fizetett.

Gyülekezzetek azért össze Rákos mezejére, őseitek szokása szerint: tartsatok ott nemzeti gyűlést, és adjátok tudtomra végzéseiteket.

Napóleon

Schönbrunn, 1809. május 15.

Batsányi János fordítása alapján

Egy

– No és a cselédekkel tud-e bánni a kisasszony? – kérdezte az ember, akinek a nevére Helén nem emlékezett, de akinek maró tubákszaga és vizslató szemének sárgás fehérje megragad majd az emlékezetében. Különösen, ha naponta látnia kell majd mint hites urát.

– Naaatürlich! – háborgott Helén anyja olyan hangon, amiből kihallatszott, hogy közember jelenlétében a megszólalást is méltóságon alulinak tartja.

Németül folyt a szó. Nemcsak azért, mert Pozsonyban időztek, hanem azért is, mert Helén anyja, akinek ereiben a Stoffenberg őrgrófok ősi vére csörgedezett, a francián kívül kizárólag a németet vette a nyelvére.

A tubákszagú ember közelebb lépett. Helén elfordította a fejét, kibámult az ablakon. A ház emeleti vendégszobájából, ahová a férjjelölt fölkalauzolta őket, látni lehetett a Grassalkovichok palotájának tetejét. Helén kapott az alkalmon, és gyermekkori emlékeibe menekült. Akkor még kedve szerint mászhatott fára habos rózsaszín ruhájában, míg a felnőttek odabent, a kastélyban az öreg Haydn mester művészetét csodálták.

Azokban az időkben és abban a pompázatos kertben Helén egy vaskos ágat is kettétörhetett kuzinja, Egmont tökfején. Ezt most is szívesen megtette volna, hogy letörölje Egmont szabályos vonású, púderezett arcáról azt az ügybuzgó kifejezést, amivel Helén anyja mellől, a szoba sarkából figyelte őt. No meg a tubákszagú embert, aki időközben Helén háta mögé került.

A lány megborzongott. Legszívesebben a mennyezetig érő, hatalmas, zöld mázas kályha takarásába menekült volna – duruzsoló tüzével a legbarátságosabb teremtmény a szobában –, hogy átölelje, menedéket kérjen tőle, nem törődve azzal, megég-e karja, tenyere.

– Huszonöt esztendejéhez képest egész sudár, az igaz, de a csípeje lehetne szélesebb – szólalt meg mögötte a tubákszagú ember. – Legalább két fiút kell hogy szüljön. Ha az egyik elhalna, ugye. Még jobb volna három vagy négy.

Farbák, jutott Helén eszébe az ember neve. Farbák Ede, nyúlprémkereskedő. Talán azért szív ennyi tubákot, hogy kiűzze orrából a pitvarban száradó nyúzott bőr szagát.

Farbák most Helén elé került, úgy mustrálta. Sárga tekintete a lány ruhakivágásán időzött, amely a legbuzgóbb angolkisasszonyok erkölcsének is megfelelt, vagyis inkább bezárás volt dupla lakattal, semmint kivágás. Helén még ifjúkorában varratta, amikor komolyan fontolgatta, hogy megszökik, bevonul a klarisszákhoz, és leprásokat ápoló rendfőnök asszonyként hal glóriás mártírhalált.

– És itt elöl… – Farbák rosszallóan csücsörítette szederjes, duzzadt ajkát. – Ez nem kebel, drága uram, ez maga a hortobágyi szikes sík! Márpedig én nem fogok szoptatós dajkára költeni, mint holmi szeszélyes őrgróf!

Helén az anyjára sandított. Jól számított: a megboldogult őrgróf lányának sápatag arcát most mélyvörös pír égette.

Egmont azonban továbbra is Helént fürkészte. Ahogy pillantásuk találkozott, a kuzin lesütötte a szemét, kilépett az árnyékból, és Farbákhoz fordult.

– Ne ítéljen elhamarkodottan, uram – győzködte bársonyos hangján. – Először is: kelmedtől tudom, hogy gyengéi a szőke asszonyok, és e tekintetben igazán nem lehet oka panaszra – mutatott Helén ezüstösen fénylő hajkoronájára. – Másodszor pedig: kisded kora óta van szerencsém a grófkisasszony társaságában időzni, és bizonyos vagyok benne, hogy egy másik ruhában…

Mindentudó mosolyt villantott Helénre, és megmarkolta a zöld nyakfodort az állánál, amelyben a lány ruhája végződött.

– Megbocsáss, kuzin… – suttogta szaporán pislogva. – Ezt innét én most le fogom…

Helén érezte, hogy gyorsul a szívverése, de tudta, uralkodnia kell magán, türelme hamarosan gyümölcsöt terem.

– Elég legyen! – rikoltott Damaróczy grófné, született Augustine Louise Beatrice von Stoffenberg németül. – Mit képzelnek maguk?

Előrelépett, és félretolta Egmont kuzint. Majd fölemelte aranygombos sétapálcáját, és őrgrófi kifinomultsággal térdkalácson ütötte Farbákot.

– Ebben a leányban a Stoffenbergek ősi vére folyik! – jelentette ki, s azzal Helén elé állt, szembefordulva a férfiakkal. – És maguk…! Maguk le akarják tépni a ruháját? Azzal a méltatlan kezükkel? A drága kelmét egy igazi Stoffenberg lány még drágább testéről? Inkább imádkozniuk kellene előtte, mintha oltárkép volna! De még arra se méltók!

Stoffenberg Auguszta Lujza Beatrix fél fejjel volt alacsonyabb a leányánál, ám ezt a testi fogyatékosságot bőséggel pótolta a felszegett áll és az indulat. Egmont kuzin és Farbák egészen a kályháig hátrált. Henrik Olaf, az első Stoffenberg őrgróf, aki ötszáz évvel azelőtt Habsburg Rudolfért ontotta vérét a morvamezei csatában, most bizonyosan büszkén tekintett volna utódjára fél szemével arról a megfeketedett festményről, melyet a stoffenhegyi vár előcsarnokában csodálhatott meg az a merész látogató, aki nem félt, hogy a rogyadozó boltívből fejére zuhan egy tégla.

– Allons-y, Hélène – szólította távozásra Helént az anyja, szemét le sem véve a férfiakról. – Egy percig sem maradunk ebben a… a… – Szájára szorította csipkés zsebkendőjét. – Bordélyházban!

– Mit mondott? – találta meg a hangját végre Farbák, aki nem beszélte a franciát, holott a francia helyőrség érkezése óta Pozsony-szerte sikkes volt Napóleon nyelvén zsüzsögni. – Mit mondott a szipirtyó? – rángatta Egmont kuzin ezüstgombos mandzsettáját.

– Zipirtho?! – viharzott oda a grófné, megemelintve a sétapálcát.

A gyorsan tanuló Farbák időben térdéhez kapta a kezét, de hiába, mert a grófné így a kezét találta el.

– Sssszipirtyó! – sziszegte fájdalmas arccal Farbák.

Helén megragadta az alkalmat, és az ajtóhoz menekült, miközben minden erejével igyekezett lenyelni a kikívánkozó vihogást.

– Néném! – fogta meg Egmont kuzin a veszélyesen fürge sétapálcát. – Méltóságod félreértette Farbák urat! Ő csak segíteni kívánt a családunkon!

– Segíteni? Ezeken? – hápogott Farbák a térdét dörzsölgetve. – És rajtam ki fog segíteni? A vénasszony eltörte a lábamat!

– Fhen azzon? – rántotta ki volna pálcáját Helén anyja Egmont kezéből, de a kuzin résen volt, erősen fogta. – Maga beszél, százéves trotty? – kiabált a grófné németül, és olyan viharosan rontott ki az ajtón, hogy a készületlen Cecil komorna, aki a túloldalon úgy tapadt az ajtóra, hogy sóhajtás sem fért volna a füle és deszka közé, tíz fokot gurult a lépcsőn.

„Majd otthon vihogsz”, figyelmeztette magát Helén, és azzal a kezével, amit nem az anyja rángatott, bölcsen megemelte szoknyáját a lépcsőn lefelé, nehogy ő is Cecil sorsára jusson.

– Néném! – hallotta maga mögött Egmontot. – Guszti néni, álljon meg!

De a grófné fékezhetetlen volt, akár egy apró vasgolyó, amit gigászi ágyúból lőttek ki. Csak akkor nyugodott meg, amikor lánya a ház előtt besegítette a címeres batárba, és előrángatta a legyezőjét, amelyre ráült a nagy felindulásban.

– François! Indulunk! – kiáltott a grófné az egy szem kocsisnak, akinek arra sem maradt érkezése, hogy zsebébe dugja a kolbászt, amit várakozás közben majszolt a bajusza alatt. És akit a grófnén kívül mindenki Ferkónak nevezett, ahogy a damaróczi plébánia anyakönyvében állt.

– Halt! – kapaszkodott a hintó kilincsébe Egmont kuzin.

Engedélyt sem kérve törtetett föl a kocsiba, és kényelmesen elhelyezkedett a két nővel szemben.

– Mehetsz! – szólt ki a kocsisnak, aki mellé időközben Cecil is fölkapaszkodott, savanyú képpel tapogatva dagadó könyökét.

Egy darabig némán zötykölődtek Pozsony utcáin. Egmont a grófné tekintetét kereste, de az asszony a legyező mögé rejtette indulatait. Helén kivételesen örült, hogy az anyja mellette foglal helyet, és – a Farbáknál tett látogatás kimenetelén földerülve – elhúzta a függönyt, hogy a járókelőkben gyönyörködhessen.

Éppen csak kezdetét vette a farsang, ám télutóhoz képest szinte meleg szél borzolta a Duna-part kopasz fáit, bokrait. Hónak nyoma sem volt már a dermesztő január után, a nap kipirosította a vízért igyekvő cselédek arcát. A várban lakóknak nem akad ilyen gondjuk: Kempelen Farkas egy elmés szerkezettel följuttatta a folyó vizét a falak mögé. Azok a fess francia tisztek így tán naponta fürödhetnek, következtetett Helén, és fanyar mosollyal vette tudomásul, hogy még csak bele sem pirul a gondolatba. „Így van ez rendjén az én koromban már”, helyeselt.

Odafönt, a vár tornyán csúfondáros vidámsággal lobogott a francia trikolór, mintha egyetértett volna Helénnel. „Azért ez szemtelenség”, vélte a lány, és összehúzta a szemöldökét, talán attól lekókad az a szemtelen zászló.

Gondolataiból arra riadt, hogy Egmont a térdére csúsztatja hideg ujjait, és a szemközti ülésről hozzáhajol. Helén elhúzódott.

– Még visszafordulhatunk, húgom – mondta Egmont, és szürke szemével fogva tartotta Helén pillantását. – Rávehetem Farbákot, hogy gondolja meg magát. Neki van pénze, hogy helyrehozza a kastélyt. És a jelenlétemben esküdött meg, hogy gyermeket is képes még nemzeni.

– Roppant megnyugtató – jegyezte meg Helén.

– Esküdni egy dolog – szólt közbe az anyja –, no de bizonyítani, ugyebár…

Megvetően csapkodott a legyezővel.

– Ha Farbák és Helén közös gyermekei laknák a kastélyt, azt jelentené, hogy mégis a Damaróczyaké marad. Kegyednek, néném, ez mégiscsak számít, én úgy hiszem – győzködte Egmont a grófnét.

Heves legyezősurrogás érkezett válasz helyett.

– Egyik gyermeket sem hívnák Damaróczynak – vetette ellen Helén, aki jól ismerte az anyja észjárását. – Stoffenbergnek meg aztán végképp nem.

– Ennyire fontos lenne a név? – hajolt előre Egmont annyira, hogy parókája szinte súrolta Helén homlokát. – Ennyire fontos lenne a rang?

– Úgy bizony! És te mégis kitetted a leányomat egy közember szemérmetlen pillantásának! – csattant föl a grófné. – És még jobban megtiportad volna a nevünket, ha nem akadályozom meg!

– Ha Farbák alaposabban megismerné Helént – kötötte Egmont az ebet a karóhoz –, bizonyára szerelemre lobbanna iránta. Ne tagadd, kuzin, hogy egy férfi szerelme neked is imponálna!

Helén válasz helyett hűvösen elmosolyodott, mert eszébe jutott, hogy a kezén kívül mást is melenget a karmantyújában. Valamit, ami nélkül kislány kora óta sosem kelt útra. Az, hogy Egmont mit sem tud erről, fölbátorította.

– Szerelem! – susogta Egmont gondosan púderezett arcába. – Te is csupán csak szerelemből kértél feleségül annak idején, jól emlékszem, kuzin? A név és a rang semminemű szerepet nem játszott az ügyben, igaz? Az ősi kastélyról nem is szólva.

Egmont mintha jobban elfehéredett volna az ódivatú púderréteg alatt.

– Ne bolygassuk azt a régi ügyet – legyintette meg a grófné Helén vállát a legyezővel. – Nem csak a te szíved sajog, ha szóba kerül, hidd el nekem, öcsém. Ah, egy kérő a saját családunkból! Egy kérő, akinek a nevére megint hitelezett volna kelmeárus, mészáros és bognár. A bankházakról nem is beszélve!

Helén kelletlenül figyelte, ahogy Egmont az anyja megjegyzésétől visszanyeri a lelki egyensúlyát. A férfi szélesen elmosolyodott, unokahúgára villantva hosszú, hófehér metszőfogait.

– Nagyon régen volt már – sóhajtott színpadiasan. – Én tapasztalatlan voltam, sőt megbocsáthatatlanul bohó. Te pedig – érintette meg újfent Helén köpenyét a térdén – hevesebb és fiatalabb, mint manapság… Mennyivel is? Hét-nyolc évvel?

Helén rezzenéstelenül állta a szürke szem szúrós pillantását.

– Attól félek, kuzin, hogy még mindig meggondolatlanul heves vagyok – simogatta meg szeretettel a kopott cobolyszőrmét, amiből a karmantyút varrták.

Egmont hátradőlt, és úgy bámult a karmantyúra, mint aki sejti, hogy Helén rejteget benne valamit.

– Tudtad, hogy ezernyolcszáztizenkettőben már csak asszonyok púderezik magukat? – kérdezte Egmontot. – A Széchényi fiúk szerint legalábbis. Márpedig, ha valaki, ők tudják, mi fán terem a divat.

Egmont önkéntelenül is megérintette az arcát.

– Ó, a Széchényi fiúk! – nevetett föl élesen. – Azok vademberek! Csak a lovak érdeklik őket. Meg a bányák és a gépek.

– Nagyon tévedsz, fiam – élénkült meg a grófné.

Helén nem csodálkozott az anyja közbeszólásán. Mert lehet, hogy a Széchényi grófok uborkafára fölkapaszkodott senkiháziak az ősi Stoffenbergekhez képest, de a családfő, Széchényi Ferenc három éve már, hogy a miniszterelnöki székben ül. Ami ennél is fontosabb, József császár éppen akkor tüntette ki Széchényit a bizalmával, amikor Helén anyja a lánysága legboldogabb éveit élte. Helén úgy képzelte, az anyja talán még a táncrendjébe is szívesen fölvette volna Széchényit, ahonnan pedig szigorúan száműzte a magyar főurakat. Helén apjával, vagyis Damaróczy gróffal is csak a mamája ellentmondást nem tűrő utasítására táncolt.

– Ugyan miért tévednék, néném? – kérdezte Egmont. – Az egyik Széchényi még a jeges Dunát is átúszta karácsonykor! Brrrr! – rázkódott össze. – Közönséges ötlet. Akár egy vásári komédiás!

– Nem, nem! – rázta a fejét a grófné. – Összetéveszted azzal a másikkal, a barátjával. Azzal az erdélyi fiúval. Nos, igen, azok ott a Kárpátokban tényleg vadállat módjára élnek. Ez a fiú is… Henrik Olaf ősapámra mondom, alig serken a szakálla, mégsem rest úri hölgyek szeme láttára ledobni az ingét, és belevetni magát a vízbe! Micsoda erkölcstelenség, micsoda állatiasság! Az ilyesmit én magam sem helyeslem.

– Wesselényi – szólt közbe Helén. – Gróf Wesselényi, maman, így hívják a fiút.

– A Széchényiek ilyesmire nem vetemednek – folytatta az anyja, nem zavartatva magát a közbeszólástól. – Mindet előkelő külhoni iskolákba küldték, hogy jó modort tanuljanak. Úgy tudom, a legkisebb még most is Londonban időzik, az Academia Hungaricán.

– Kivéve, amikor Bécsben farsangol, mint ezekben a napokban. – Egmont arcára undor ült ki. – És nem nyugszik, míg az udvar összes szemrevaló asszonyát, sőt lányát végig nem…

Egmont elhallgatott, mert Damaróczy grófné kihúzta magát, és szája szögegyenes vonallá keskenyült.

– Izgalmas fiatalembernek tűnik ez a kis Széchényi látatlanban is – csacsogta tettetett könnyedséggel Helén. – Ráadásul Londonban szerezte a műveltségét… Nem is értem, kuzin, mire utaltál az imént oly megvetően. István gróf nem nyugszik, míg a hölgyeket végig nem…?

– …táncoltatja! – fejezte be sietve a grófné. – Nagyon helyesen, mert illő dolog a hölgyeket táncba vinni. Habár a hercegnék és őrgrófnék bizonyára nem jegyzik föl Széchényi István nevét a táncrendjükbe, hiszen egyszerű grófi sarjadékról van szó.

– Ez a nyikhaj szerintem akkor is túl sokat… khm… – ráncolta homlokát Egmont – …táncol. Még ha gróf is.

– És mit szólnak a férjek ehhez a sok, khm, tánchoz? – ütötte tovább Helén a vasat. – És a tisztességben megőszült atyák?

– Pontosan azt, amit a te atyád, ha téged vinne táncba ez a grófi szoknyavadász, húgom – válaszolt Egmont, és kiszólt a kocsisnak, hogy állítsa meg a lovakat.

Amikor a kerekek mozdulatlanná lassultak, a kuzin, aki Bécs mellett Pozsonyban is fenntartott egy legénylakást, kiszállt a hintóból. De nem csak ő: a grófné is kikászálódott, mert leánykori barátnéja, Foscarini báróné meghívta magához a hétvégére. Helén kipattant a kocsiból, hogy segítsen az anyjának, aztán megengedett magának egy megkönnyebbült sóhajt. Ügyet sem vetett Egmont udvariasan kinyújtott kezére, és fellépett a kocsihágcsóra, hogy végre egyedül folytassa az utat haza, a damaróczi kastélyba.

Meg kellett azonban torpannia, mert kesztyűtlen csuklóját Egmont kuzin két kézzel ragadta meg.

– Hogy mit szólna drága édesapád, ha a legifjabb Széchényi fölkérne téged – suttogta Egmont –, azt, drága kuzin, te sosem tudod meg.

– Ez fölöttébb valószínű – vont vállat Helén, majd sikertelenül próbálta kiszabadítani a kezét. – Nincsen se pénzünk, se kedvünk egy bécsi farsanghoz. Sem a papának, sem nekem.

– Ha kettesben maradnátok a damaróczi kastélynak abban a szép, bár kissé huzatos és foszladozó tapétás leányszobájában – Egmont meg se hallotta, mit válaszolt a lány –, Széchényi István gróf téged akkor sem kérne föl!

– Nagyon a bögyödben van a kis gróf, kuzinom – lépett föl a hintóba Helén, bár Egmont még mindig nem engedte el.

– És tudod, miért nem kérne föl? – kérdezte Egmont.

Hirtelen szájához emelte Helén kezét, és megcsókolta a csuklója belső felét. Csók közben a lány pillantását kereste, mire Helén gerincén végigfutott a hideg.

– Azért nem kérne föl téged – emelte föl a fejét Egmont az unokatestvére csuklójáról –, mert Széchényi gróf a lovaglóostorával sem piszkálna meg olyan gyümölcsöt, ami rég lehullott, és most a porban aszalódik.

Helén fegyelmezte az arcvonásait, míg szabad kezével a karmantyú után tapogatózott a hintó ülésén.

– Az én ajánlatom ugyanakkor, édes, hervadt Helénám… – suttogott Egmont, és végre elengedte a lány kezét –, még mindig áll. Ha elutasítod, csak a Farbák-félék maradnak. Azért mutattalak be ma Farbáknak, hogy lásd, mire számíthatsz egy közembertől. Mire számíthatsz, ha nem fogod föl, hogy igen keveset tartogat számodra az élet. Minden szalmaszálba bele kellene kapaszkodnod, drága kuzin.

A lány az anyjára pillantott, de az a kalapja igazításával volt elfoglalva, és úgy tűnt, mit se hall a beszélgetésből. „Legalább ennyi szerencsém van”, gondolta Helén, és a kocsi legmesszibb sarkába csúszott.

– Ferkó, hajts! – kiáltotta.

Ferkó ezúttal nem majszolt se kolbászt, se kiflit, rögvest a lovak közé csapott. Helén pedig, ahogy a pozsonyi utca köve rázni kezdte, behunyta a szemét. Mély levegőt vett, kifújta. Aztán kihajolt az ablakon.

Úgy volt, ahogy sejtette. Egmont még mindig ugyanott állt, merőn nézve a távolodó batárt.

Helén hátradőlt, és egy hosszú percig csak azt hallgatta, hogyan zörög a kerék a kövön. Aztán behúzta a függönyt, és előbb egy apró, gyöngyházberakásos pisztolyt, majd egy dobozkát húzott elő a coboly kézmelegítőből. A doboz teteje alatt fényes, csaknem fekete csokoládébonbonok lapultak.

Helén hátravetette a fejét, kitátotta a száját, és egyszerre beleszórta az összes bonbont.

– Henrik Olaf ősapámra esküszöm – dünnyögte teli szájjal –, ez már nagyon rám fért!

Amikor végzett a bonbonokkal, kigombolta a ruháját. Nemcsak a bonbonoknak volt itt az idejük, hanem annak is, hogy megszabaduljon a vászoncsíkoktól, amiket a lepedőjéből szabdalt, és amiket reggel elővigyázatosan (és jó szorosan) a mellkasa köré tekert. „Szerencse”, gondolta, „hogy tudtam, papa a spinétben dugdossa a Magyar Kurírt maman elől.”

A Kurír hosszú hasábokat szentelt annak a vitának, amely karácsony előtt a pozsonyi városi tanácsban zajlott. Az erkölcsös városatyák a falakon kívülre akartak űzni egy bizonyos Bögyös Terézát és a róla elnevezett népszerű intézményt, ahová (állítólag, mert esküvésre hajlandó tanút nem találtak) tisztes családapák jártak rajnai borokkal és szalmahajú nőszemélyekkel múlatni az időt. Hogy a javaslatot végül leszavazták, annak – legalábbis a Kurír szerint – a kereskedőcéh egy rangos tagja volt az oka, aki közbenjárt a kárhoztatott intézmény érdekében. A tagot Farbáknak hívták, és régi barátságot ápolt a rosszlányok kapitányával, Bögyös Terézával. Hogy Terézának mely kitűnő tulajdonsága vonzotta leginkább Farbákot, arról a Kurír hallgatott ugyan, de Helén magától is ki tudta találni.

Kettő

A télutó korai alkonya már lángra lobbantotta fényeivel a barna kaszálókat, amikor Bojtár Vince kilovagolt az erdei ösvényről, és a tündérdombi útra kanyarodott. A kései óra hasznára vált, nem kellett attól tartania, hogy szekerező parasztok vagy a herceg libériás szolgái érkeznek szemből. A biztonság kedvéért mélyen a homlokába húzta az ócska nemezkalapot, amit még a pesti kikötőben vett pár fillérért a molyrágta subával együtt. Ahogy a hűvösödő februári szél arcul csapta, fájó szívvel gondolt a pesti fogadóban hagyott meleg kabátjára, amelyhez hazafelé, a lengyel nagyhercegség egy piacán kapott medveprém gallért.

Bojtár a tündérdombi kaput zárva találta.

– Jelszót, vagy kiluggatom a kalapodat! – dörrent rá valaki a félhomályból.

– Lyukas az már így is, kár bele a drága puskapor – felelte Bojtár Vince, és leugrott a lováról.

– Jelszót!

A rácsos nagykapu túloldaláról Bojtárra duplacsövű pisztoly meredt, amely nem remegett a hatalmas termetű legény kezében. A legény fekete kabátba burkolózott, csákóját oldalt a hercegi família zöld és violaszín szalagjai díszítették.

– Majd adok én neked jelszót, Palkó, ha végre megesküsztök Sárával – állt a pisztolycső elé Bojtár fölemelt kézzel. – De akkor egy akó mézes bort is kapsz hozzá ráadásnak.

– Azt hiszed, nem hajtom be rajtad, igaz? – engedte le a pisztolyt a legény. – Jegyet váltottunk az én Sárámmal, két hete is már. Közeleg a mézes bor ideje!

– Két hete? És aztán kirúgtatok a hámból a csapszékben… – ingatta fejét Bojtár. – Ha tudtam volna, hogy nem csak hitegeted azt a lányt, itthon maradok, és együtt ünnepelünk. Engedj be! Megkérdezem Sárát is, igaz-e a dolog.

– Te csak ne kerülgesd az én Sárámat! – horkant föl Palkó.

– Most már a tiéd, mi? Két hónappal ezelőtt még hímeztél meg hámoztál, hogy csinos lány ez a Sára, de annyi szép menyecske van ebben a siralomvölgyben… – kapaszkodott két kézzel a kapuba Bojtár, és a rácson át csúfondárosan a kapuslegényre vigyorgott.

– Hát, ha valaki tudja, mennyi szép menyecske van a világon, az te vagy – morgott Palkó. – Tán még szám szerint is.

– Négyszázhetvenkettő – vágta rá Bojtár.

Palkónak tátva maradt a szája.

– A többi vagy csúf, vagy aszott vénasszony – tette hozzá Bojtár. – Vagy hervatag aggszűz.

– Négyszázhetvenkettő? – Palkó még nem tért magához.

– Beengedsz most már, vagy meg akarod váratni a herceget?

Palkó még mindig a négyszázon hüledezett. Megrázta a fejét, hogy magához térjen.

– De az én Sárámat ugye nem számoltad össze?

Bojtár tovább vigyorgott.

– Ha beengedsz, megmondom.

Palkó ellépett a kaputól.

– Jelszó?

Bojtár most már nem vigyorgott.

– A Jóisten áldjon meg, Palkó, két hónapja utaztam el, a jelszó meg naponta változik! – Megrázta a kaput. – Meg se aludtam Pesten, rögtön indultam Tündérdomb felé. Hadd váltsak már szót az urunkkal!

Palkó eltette a pisztolyt.

– Szerencsés egy paraszt vagy te, Bojtár – sóhajtott föl, és leakasztotta övéről az arasznyi kapukulcsot. – Még ha úrnak is akarsz látszani.

– Akar az a hétszünyü – simogatta meg Bojtár a lova homlokát. – Aki urak közt sürgölődik, az még nem lesz úr. Istennek hála.

A kapu kitárult. Bojtár besétált, és átadta a kapusnak a gyeplőt.

– Egy szavadat se hiszem – makacskodott Palkó.

– Bezzeg a te Sárád! – kacsintott Bojtár, és kalapjával a kezében futásnak eredt, ahogy a lába bírta.

Épp elérte az angolkert bozontos bokrait, mire eldördült a pisztoly.

– Az életemet mented meg, Lajos – mondta az erősen kopaszodó, hajlott hátú férfi, amikor a herceg kinyitotta előtte az ajtót, hogy kikísérje. Ugyan aranypaszomány és hattyútoll ékesítette kalapjának karimáját, de hajdan sötétkék kabátjáról és magasított sarkú cipőjéről lerítt, hogy jobb időket is látott már.

– Dehogy az életedet, Georg – legyintett a herceg. – Az csak egy öreg kastély. Voltak szebb napjai is, tudom, de a ragaszkodásod akkor is oktalan, barátom. Még egyszer kérdem, nem volna jobb egy levelezői poszt a kancelláriámon, mint ott rostokolni az isten háta mögött? Vezethetnéd is a levelezést, ha ahhoz van kedved, bár az jóval több munkával jár.

– Szeretem az önállóságot – igyekezett mosolyogni a vendég. – És otthon senki nem jár a nyakamra. Nyugodtan olvashatok és írhatok. A kancelláriád forgalmas, ugyebár?

– Bizony az – bólintott a herceg. – De ilyenkor, télen rendesen fűtik, a kastélyoddal ellentétben. Ráadásul Pesten most, hogy fölépült a Fórum, egymást érik a költői estek és a zenés mulatságok. Élvezetet lelnél a városi életben, Georg. A feleségedről nem is szólva.

– A lányom viszont nemigen – nyomta fejébe a kalapját a herceg barátja. Kihúzta magát, amennyire csak bírta.

– Emlékszem a záradékra, Georg – jegyezte meg a herceg szárazon.

– Nem azért mondtam, Lajos, Isten ments…

– Az új záradék feltételei szerint a lányod is a házban maradhat, méghozzá élete végéig. Ha az elmúlással is úgy perlekedik, mint gyermekkorában a felnőttekkel, az még usque száz-százhúsz év, barátom.

Georg szomorúan elmosolyodott. Cserepes ajka mögött megcsillant egy aranyfog.

– Ilyen jól emlékszel a lányomra?

– Ó, Georg, hát ki tudná őt elfeledni? – kérdezte vidáman a herceg, és a zsebórájára pillantott.

– Sokáig raboltam az idődet – vette észre a pillantást Georg –, bocsáss meg. A theresianumbéli szép évek kedvéért!

Látogatása során először nézett a herceg szemébe, és a herceg a látogatás során most először ismerte föl benne azt a fiatalembert, akivel együtt hajlongott Mária Terézia előtt, hogy aztán levegyék a lábukról a bécsi masamódokat – de sosem azt, amelyik a másiknak is tetszett. Így diktálta a diákbecsület.

– A vaníliás jég Giulianónál…! – sóhajtotta Georg.

– Egy egész kalappal vettél a kis Medina Máriának – nevetett föl a herceg. – Tán sikert is arattál volna vele, ha nem olvad el egy perc alatt a kalapodban.

– És Lipót főherceg fekete csődöre, amit senki sem bírt betörni!

– Hiszen te meg sem próbáltad! – göcögött jóízűen a herceg. – No de jött Barcsay Ábrahám… Ő megülte!

Georg égkék szemét párafátyol homályosította, ahogy a múltba révedt.

– Olyan akartam lenni, mint ő! Délceg császári testőr és elismert költő!

– Egyszer magamra próbáltam a testőrök vörös pászentos nadrágját… Ma is hallom a feleségem kacagását!

– A miniszteri szék ellenben pompásan illik hozzád.

Georg mélyen meghajolt, a herceg azonban a kezét nyújtotta. Barátja arcára őszinte hála ült ki, ahogy megrázta.

– Sokkal tartozom neked, Lajos – mondta. – Ha valamit tehetek érted, akár a családom, akár én…

– Válogasd meg az embereket, akikkel körülveszed magad – veregette meg a herceg a férfi vállát.

Georg sóhajtva lépte át a küszöböt. A herceg hosszan nézte, ahogy barátja kissé csoszogva távolodik a csaknem teljesen sötét folyosón.

– Gyújtsd meg a lámpásokat! – utasította az ajtónállót. Aztán suttogásra váltott. – Megérkezett már?

Az egyenruhás hercegi kamarás a fejét rázta.

– Nem hiszem, hogy baja esett, őkegyelmessége – hajolt meg kurtán. – Nem úgy ismerjük.

– Valóban? – kérdezett vissza a herceg némi malíciával.

Visszatért a dolgozószobába. Leült a tekintélyes tölgyfa asztalhoz, és a fejét csóválta. Még mindig Georgot látta, ahogy a szemközti székben ül, remegő kézzel bogozgatva a szerződés árkusait.

– A kamarásnak igaza van – szólalt meg valaki a szobában.

A herceg egyik kezével a szívéhez kapott, a másikkal az asztallap alá nyúlt, ott matatott.

– Nekem sosem esik bajom – folytatta a hang.

A herceg végre megtalálta a pisztolyt. Az ablakra szegezte, mert a függöny mögött sejtette a betolakodót. Helyesen: Bojtár Vince komor képpel és magasba emelt kézzel bújt elő, jobb markában félig rágott libacombot lengetve.

– Fertályóra se telt belé, és már másodszor akarnak lelőni! – méltatlankodott. – Előbb a kapus, most meg… Őkegyelmessége bocsássa hát meg, hogy utolsó vacsora gyanánt belekóstoltam a maradékba.

A herceg felmordult, és az asztalra dobta a pisztolyt. Bojtár mindeközben egy jókora ezüsttálat húzott elő a herceg ebédjének hűlt maradványaival: némi hússal, párolt káposztával és áfonyaszósszal.

– Érezze magát otthon, fiam – tette a felséges úr csípőre a kezét. – Végtére csak a Moravicza hercegi birtokot háborgatja, és a birtok urát. Engedély nélkül.

Kopogtak az ajtón.

– Baj van, uram? – dugta be a kamarás a fejét. – Hangokat hallottam.

– Megérkezett – közölte a herceg a kamarással.

A kamarás körbenézett, de csak a herceget látta.

– Nem hiszem el, hogy megint elosont mellettem!

Bojtár kikukkantott a függöny mögül, és vidáman integetett.

– Ez egy rejtély, komám!

A kamarás lendületesen csukta rájuk az ajtót.

– Megmarcangolta a vizsla, azért tettem félre – mutatott a tálra Moravicza herceg.

Bojtár kezéből rögtön kihullott a libacomb.

– Foglaljon helyet, fiam – morogta a herceg, miközben egy palack aranyló törkölyt emelt ki a pohárszékből. – Hacsak nem azért ült az ablakba, hogy elmenekülhessen, amikor újfent magára fogom a pisztolyt.

Bojtár ledobta a subát, ujjával kifésülte homlokába hulló sötét haját, és kényelmesen elfészkelődött a párnás, nehéz székben. A kályha duruzsolt, a törköly andalítóan bugyogott a pohárba, és Bojtár arra gondolt, milyen régen aludt már vetett ágyban, levendulaillatú dunyha alatt.

Arra ébredt, hogy a herceg elébe koccant egy telitöltött poharat.

– Csak annyit mondjon, igen vagy nem – mondta már-már barátságosan. – Aztán alhat.

Bojtár belekortyolt a törkölybe, és hosszan, élvezettel lögybölte a szájában.

A herceg jelentőségteljes pillantást vetett az asztal közepén felejtett pisztolyra.

– Jól van, csak még egy kortyot – kérte Bojtár, és újra a szájához emelte a poharat.

– Az ország sorsa múlik a válaszán – rogyott székébe a herceg. Bojtár most látta csak rajta, hogy szakasztott olyan megviselt, mint ő. Arca szürkés, barkója fésületlen, állógallérja gyűrött. Fekete szeme, amiből sem ellenségei, sem barátai nem tudtak olvasni, elvesztette elevenségét: a herceg mintha egy sötét árok mélyéből nézett volna rá.

Bojtár engedelmesen letette a poharat.

– Igen – súgta széles mosollyal. – Ágost Frigyes igent mondott. Elfogadja a magyar trónt.

A herceg izgalmában előredőlt.

– És katolikus hitre tér, ahogy a felsőtábla és az érsek feltételül szabta?

Bojtár bólintott.

– No meg őszentsége, a pápa parancsolta.

– Őt majd’ elfeledtem – sóhajtott a herceg. – Tehát a válasz igen?

Bojtár újra bólintott.

– Igent mondott, a saját fülemmel hallottam.

– Ágost Frigyes? – hitetlenkedett a herceg.

– Bizony.

– A régensherceg öccse?

– Úgy van.

– Sussex hercege?

– Bizony – ragadta meg poharát Bojtár. – Még véletlenül sem Frigyes Ágost, a régensherceg másik öccse, a yorki herceg. „Előbb Ágost, aztán Frigyes”, ahogy kegyelmességed oly óva intett, amikor útnak indított.

Moravicza herceg a homlokára szorította a tenyerét, mintha azt vizsgálná, lázas-e.

– Első Ágost, Magyarország királya – suttogta. – Egy olyan dinasztiából, amely Magyarországtól biztonságos távolban székel.

– Mostantól semmi Habsburg – bólogatott Bojtár, és engedélyt nem kérve töltötte újra a poharakat. – Semmi német-római császár. Semmi Bécs, semmi Hóf. Csak Magyarország.

– Csak Pest-Buda és Szent István koronája – nézett rá a herceg. Sötét szemében immár ünnepélyes fény ragyogott.

– Hány évszázada vártunk erre, uram! – szegte föl az állát Bojtár. Átragadt rá az ünnepi hangulat. – Őkegyelmességtek is, mink is.

A herceg töprengve vizsgálta követének barna arcát, vállas alakját.

– Régóta minisztert akarok csinálni magából, fiam – emelte föl poharát. – Azt hiszem, végre eljött az idő.

Bojtár félrenyelt, és egy hosszú percig nem tudott szólni a heveny köhögőrohamtól. Most hallott először a miniszterségről.

– Ehegy… jaj… parasztot… – krákogta. – Sosem… fohogad el… aha többi…

A herceg komótosan fölkelt, odalépett Bojtár mellé, és jó erősen hátba vágta. Nem egyszer, de ötször.

– Igaza van, Vince – mondta közben –, de majd megtaláljuk a módját. Festetics, Berzeviczy és Kazinczy miniszterekre, azt hiszem, számíthatunk ebben az ügyben. És talán a miniszterelnök őfőméltóságára is.

– Nem elég – sóhajtott szomorú mosollyal Bojtár. – De nekem, uram, már az is Isten különleges kegyelme, hogy maga mellett szolgálhatom a népemet.

Fölállt, kihúzta magát.

– Első Ágostra! – kiáltotta.

– Az új Magyarországra! – csatlakozott a herceg.

Koccintottak.

Három

Helén egy pár fácánt hajított nyakuknál fogva az erdészház asztalára. A fácánok a hajítást nyikkanás nélkül tűrték, mivel már megholtak. A végzet úgy fél órával korábban érte őket utol, puskagolyó képében.

A lány a falra akasztotta a fegyvert az erdész flintája és nyúzókése mellé.

– Válasszon egyet, Nanus néni. A másikat fölviszem a kastélykonyhába. Egy hete hallgatom a szakácsné jajveszékelését, hogy lassan egy árva krumplicsíra se marad a kamrában.

Az erdészné, egy jól megtermett, kerek arcú, kerek szemű asszonyság dereka köré kerített egy folt hátán folt kötényt, és elégedetten szemlélte a fácánokat.

– Szép kövérek! – dicsérte őket. – Idén még Hékás bátyónak se sikerült ekkorákat puskavégre kapni. Hol csípte nyakon ezeket, kisasszony?

Helén, aki pelenkás korától tudta, hogy Nanus néni a férjét, Takács Herbert uradalmi erdészt értette „Hékás” alatt, fél tucat almát varázsolt elő a vadászkabátja zsebéből, és a fácánok mellé sorakoztatta őket. Az utolsót tükrösre törölte a kabátujjában, és jóízűen beleharapott.

– A patakon túl, tudja, ahol az a sok csipkebokor nő – magyarázta teli szájjal, és közben a tenyerét vizslatta. – Belém is jött a tövis, attól félek.

– No, hadd nézzem – fogta meg az erdészné a lány kezét.

– Talán ez volt az utolsó pár fácán, amit lőhettem – biggyedt le Helén szája. – És talán az erdőben se csavaroghatok többet.

– Jaj, szegény grófkisasszony! – gúnyolódott affektálva az erdészné. – Minekünk meg tán költözni kell.

– Nem hiszem én azt – mosolygott bátorítóan Helén az asszonyra. – Az új gazda se talál Hékás bácsinál jobb erdészt egész Nyitrában.

– Majd meglátjuk – csippentette ki a tüskét Helén tenyeréből az asszony. – Annyi bizonyos, hogy a szakácsné hamarost abbahagyhatja a panaszkodást. Kezdődnek a tortás, csörögés szép napok a kastélyban, grófkisasszony!

– Pfúj – undorkodott Helén. – Nanus néni, én akármikor boldogan falok föl egy tepsi nyúlpecsenyét, csak a fánktól kíméljen meg a Magyarok Nagyasszonya! A fánk balszerencsét hoz rám.

– Még jó, hogy nincs itt a maman – nevetett az erdészné, és nekilátott, hogy megszabadítsa tollazatától a vadmadarakat. – Rögvest magába erőltetne három mázas krémest! „Az urak mostanság a kerekded formákat szeretik!” – utánozta a grófné hangját.

– És Tóni megenné előlem mindet, mint máskor! – nevetett Helén is. – Mármint a krémeseket, nem az urakat. És a mamant ettől megütné a…

Elhallgatott. Szidta magát a meggondolatlanságért: Tóni, az erdészék egyetlen fia a győri csatában tűnt el három éve. Akkor, amikor Napóleon megsemmisítő vereséget mért Ausztriára, mégpedig a Ferenc császár ellen forduló magyarok segedelmével.

– Még nem érkezett válasz a Hadastyán Egylettől? – Ha már belekezdett, nem akart úgy tenni, mintha Tóni nem is létezett volna.

– De igen – válaszolta Nanus néni. – Nem tudnak többet ők sem, mint a fiunk kapitánya. Csak arra találtak tanúkat, hogy rohamra indult a századával. Hogy utána mi történt…

Az erdészné keze megállt a fácánok fölött.

– Ezt úgy kell értenünk, hogy van még remény! – Helén vidámságot erőltetett a hangjába. – A mi Tónink talán elvesztette az emlékezetét egy sérülés miatt, és most éli a világát valahol.

– Túl sok megtört anyát ismerek a faluból – nézett szembe Nanus néni a grófkisasszonnyal. – Túl sok özvegyet. Innét tudom, hogy a háború halállal jár, és nem reménnyel.

A házra a bánat csöndje nehezedett, amelyet Helén megtanult tisztelni az elmúlt három év során. Ennek ellenére ő nem tudta elhinni, hogy Tóni nincs már az élők sorában. A pimasz és leleményes Tóniból áradó lendület képes volt az egész tetszhalott kastélyt életre kelteni. Már amikor Helénnek sikerült becsempésznie a pincén keresztül, hogy napóleonosat játsszanak a hatalmas bálteremben.

A némaságnak a falióra kongása vetett véget.

– Jaj, már ennyi az idő? – vágta zsebre Helén az almacsutkát. – Apám elé kell lovagolnom.

– De hát besötétedett, kisasszony! – meredt rá az erdészné. – Ne induljon útnak, még baja esik! A gróf úr majd hazatalál, végtére is ez az ő birtoka!

– Volt – tette hozzá Helén. – Nanus néni, a papa megint a homokfutóval ment. De ami még rosszabb, hogy Ludwigot fogta elé. Ludwigot! Ő, aki még az öreg Wertherrel se bír! Mondja meg Hékás bácsinak, hogy köszönöm a puskát – nyomott csókot az erdészné ráncos orcájára.

– Itt ne hagyja! Vigye csak magával a puskát, kisasszony!

– Minek? – legyintett Helén. – Semmi hasznát nem veszem a sötétben. Még lelövök valami rosszban sántikáló menyecskét… Majd velem tart Apolló. Ő vakon is bárkit bokán harap. Még a papát is, attól tartok.

Azzal otthagyta az erdésznét, aki fejét csóválta, úgy nézett utána.

Apolló, Helén komikus külsejű, de elsőrangú szimatú, félig agár, félig vizsla vadászebe azonban elcsatangolt, a lánynak pedig csak arra volt ideje, hogy szoknyát húzzon vadászbricsesze fölé (meg ne szólják, ha netán találkozna a káplánnal a faluból, vagy – ne adj’ Isten – a maman megsejtené, hogy leánya e kora esti órán elhagyja a kastélyt), és kivezesse az istállóból Werthert, a kivénhedt versenylovat. A sötéttől nem félt, végtére is Damarócz az ő birtoka is (volt, tette hozzá precízen gondolatban), ám apja, III. Damaróczy György Adalbert, barátainak csak Georg gróf, sosem bánt túl ügyesen az állatokkal, és nemegyszer szaladt ki a gyeplő a kezéből, ha neki magának kellett irányítania a lovat. Márpedig se lovászra, se állandó kocsisra nem telt azóta, hogy enyves kezű tiszttartójuk kereket oldott. Csak Ferkó sietett olykor-olykor segítségükre a faluból.

A tiszttartó gondosan kiszipolyozta a birtokhoz tartozó telkek jobbágyait, akik ennek hála mind barátságosabb vidékre költöztek, amikor kihirdették a törvény előtti egyenlőséget és a nemesi adózást. A telkek jó része az utóbbi három évben parlagon hevert, a megmaradt két lovat jobbára Helén, az erdész és Helén talpraesett szobalánya gondozták. Ám a talpraesett leányzók kelendőek a legények körében is, úgyhogy Helénnek két hónap óta rendes szobalány helyett egy mákvirággal kellett beérnie, aki kisasszonyabb volt nála is. Holott őbenne, alsó- és felső-damaróczi Damaróczy-Stoffenberg Helénben (anyakönyvileg „Hélène”) Stoffenberg Henrik Olaf tintakék vére folyt a Damaróczyak (anyja szerint gyanúsan világoskék) vérével elegyítve.

Cecil, a mákvirág épp valami összetört ibrik fölött civakodott a szakácsnéval, aki az erdészékhez hasonlóan régi családi bútordarab volt Damaróczon. Egyikőjük se vette észre, amikor Helén Werther nyergébe pattant – férfimódra, ahogy szokta, hiszen sokkal biztosabban irányíthatta lovát a combja erejével. „Egy szoknya a nadrág fölött bőséges engedmény a köz köszörült nyelvének”, jelentette ki Helén tíz éve, amikor az anyja először pillantotta meg az őrgrófi hölgysarjadékot férfinyeregben, és azonnal repülősóért szalasztotta a komornát.

Werthertől akár női nyeregben is lovagolhatnék, bosszankodott Helén, amikor másodjára próbálta tempósabb ügetésre bírni a szebb napokat látott pejt, mindhiába. Még csak két mérföldre jártak a kastélytól, és igencsak úgy tűnt, Werther nem kívánja fölzavarni a távoli tanyák tyúkjait holmi vehemens ügetéssel az éjszakában.

– Téged se venne feleségül a Farbák – perlekedett a lovával Helén éppen, amikor halk reccsenés ütötte meg a fülét.

Körbehordozta tekintetét a kihalt és sötétbe borult tájon, és úgy vélte, a zaj csakis az út menti ligetesből jöhet.

– Mi, vén csatalovak, tartsunk össze! Futás! – csapott rosszat sejtve a ló nyakára.

Werther ügyet se vetett a noszogatásra, békésen poroszkált tovább. Azt sem sokáig, mert hirtelen fekete kabátos férfi ugrott ki egy fa mögül. A ló visszahőkölt, Helén megijedt.

– Megállni! – kiáltotta az ismeretlen.

Helén kattanást hallott. „Fölhúzta a kakast, pisztoly van nála!”, rémült meg. Werther oldalába vágta a csizma sarkát, hogy megfordítsa – ismét csak hiába.

– Lassan a testtel, kicsi lány! – hallatszott a háta mögül.

Helén hátranézett, és riadtan vette észre, hogy újabb fekete kabátos férfi állta el az útját. Közrefogták, se előre, se hátra nem menekülhetett. Kiugrathatna oldalra, a szántóföldek felé, de Wertherrel istenkísértés lett volna megkockáztatni. Főleg, ha az útonállók valóban fölfegyverkeztek, és hátba lőhetik menekülés közben.

Helén érezte, szíve úgy dübög, akár az üstdob egy Haydn-előadáson. Alig maradt annyi lélekjelenléte, hogy a nyeregkápához nyúljon a lovaglópálcáért.

Elkésett. Miközben hátrafelé pillantgatott, az elülső férfi megelőzte: kihúzta és félredobta a pálcáját, most pedig a lány gyeplőt tartó kezét ragadta meg.

– Engedjen! – szisszent föl Helén. Igyekezett mély levegőt venni, megnyugodni, de csak szánalmas zihálás tört föl a mellkasából. – Tudja, ki vagyok én?

– Ha nem tudnánk, nem is köllene nekünk, grófkisasszony – felelt a férfi, és egy határozott mozdulattal lerántotta Helént a nyeregből.

A lány a karjára zuhant. Belényilallt a fájdalom, de most nem törődött vele, föl akart kelni, amilyen gyorsan csak lehet.

– Nem mozdul! – mordult rá az egyik férfi.

Mindkét támadója mellette állt már. Fölé hajoltak, mustrálták. Helén most vette csak észre, hogy a férfiak arcát fekete csuklya takarja, amibe keskeny nyílást hasítottak a szemnek.

Két útonálló a kietlen éjszakában. Talán az ő két hóhérja. A két utolsó ember, akit életében láthat. „Egy csúfos élet csúfos vége”, futott át a fején.

– Mit akarnak? – kiáltotta minden bátorságát összeszedve. – Ha tudják, ki vagyok, azt is tudják, hogy egy fityingem sincs!

– Jaj, mindig ezt mondják az urak, mióta nekik is adózni kell – válaszolt az egyik csuklyás. – Vagy köll.

Egyforma magasak voltak. „Talán az egyik valamivel kövérebb”, próbálta Helén megfigyelni a támadóit, ugyanakkor fölrémlett benne, hogy nem marad ideje emlékezni, ha nem szabadul ki azonnal.

– Mit akarnak? – kérdezte még egyszer, hogy az időt húzza.

E pillanatban villant az eszébe, amire a pánik eddig nem engedte gondolni: hogy ő soha nem indul útnak védtelenül. Ha valahogy bele tudna nyúlni a vadászkabátja rejtekzsebébe…

– Mit akarunk? – visszhangozta az a férfi, aki az előbb is válaszolt. – Hát azt, amit egy néhai jobbágy a néhai úrtól. Vagyis…

– Mindent – fejezte be a másik. Öblös hangjától Helénnek végigfutott hátán a hideg. – Mert a századok alatt mindent elvettetek.

Hogyan nyúlhatna a belső zsebbe? A gazemberek olyan közel hajoltak hozzá, hogy Helén az arcán érezte borgőzös leheletüket.

– A törvény előtti egyenlőség – zihálta, és közben lázasan törte a fejét – az nem törvény előtti mindenhatóság, néhai jobbágy uraim. Az bizony két külön dolog.

– A mindenségit! – csapott homlokára színpadiasan a soványabb férfi. – Egy szoknyás jogászhoz van szerencsénk, pajtás! Kívülről fújja a Code Napoléont!

Helénnek sajgott a karja, zúgott a feje, és immár elillant a maradék nyugalma is, hogy helyére a düh költözzék. Fölhúzta a térdét, és ugyanazzal a lendülettel, no meg páros lábbal bokán rúgta a soványabbik támadót.

Aki káromkodva terült el a földön.

Helén máris a zsebe felé kapott. Mielőtt azonban elérte volna, a kövérebbik férfi visszakézből, keményen pofonvágta.

A lány a földre hanyatlott. Szeme szikrázott, állkapcsa elzsibbadt. Nem látta, csak érezte, hogy valaki a hasára térdel.

– Most megkapod a magadét, úri szajha! – mondta az egyik. – Miért nem maradtál nyugton?

Helén nem tudta pontosan, mit akarnak tőle, de abban biztos volt, hogy nem számíthat irgalomra. Feküdt a földön bénultan, és azt kívánta (nem először életében), bárcsak azonnal meghalna.

– Te a kabátját, én a szoknyáját! – hallotta. Aztán a saját fogsorát is, ahogy összekoccan.

Ám Helén kívánsága (életében nem először) nem teljesült. Nem halt meg azonnal.

Lövés dörrent, de nem őt találta el.

A nyomás rögtön megszűnt a hasán, leszálltak róla. Helén rögtön feltámaszkodott a könyökére, hogy hunyorogva-szédülve körülnézzen az éjszakában.

Egy harmadik férfit látott meg. Ez is fekete kabátot és álarcot viselt, a lova is sötét volt. Nem szállt le a nyeregből, hanem onnan csépelte ostorával a kövérebb támadót. A jövevény másik kezében alighanem pisztolyt szorongatott, Helén nem tudta jól kivenni, de a lövés zajából meg a lőporszagból erre következtetett, ebben reménykedett.

Patkó csattogott. A sovány útonálló lóháton vágtatott ki a ligetből az alsó-damaróczi útra. Társát kapkodó mozdulatokkal segítette maga mögé, és már el is nyelte őket az éjjel.

Helén kettesben maradt a legújabb, harmadik útonállóval, aki leugrott a lováról, és Helénhez sietett.

– Hölgyem, arra kérem, hogy…

Nem fejezhette be, mert egy gyöngyházmarkolatú pisztoly kurta csöve meredt rá. Helénnek remegett a keze, de szerencsére nem túlságosan, mert az álarcos alak egy lépést hátrált.

– Engem miért nem értesítettek erről a bálról? – A lány végre megtalálta a hangját. – Kellemetlen, hogy úgy fest, ma este csak én hagytam otthon a maszkot.

– Farsang van, hölgyem – suttogott a harmadik útonálló. – Ne csodálkozzék. És nem tudom, hol rejtegette eddig azt a micsodát, de javaslom, tegye oda vissza mihamarabb.

Helén elfogadta az álarcos kezét, és engedte, hogy fölsegítse. A pisztolyt azonban, amit késve sikerült kihalásznia a rejtekzsebből, továbbra is a férfira szegezte.

– Én vagyok a kegyed megmentője – jegyezte meg sértődötten és továbbra is fojtott hangon az álarcos. – Az még egy grófnőtől is illetlenség, hogy golyóval hálálja meg!

Helén sóhajtott – egyszer. Aztán újra és újra, egészen addig, míg a szíve már nem akart kiszakadni a helyéről. Ekkor végre hajlandó volt eltenni a kis pisztolyt.

– Nahát, maga is tudja, hogy grófnő vagyok? – kérdezte az önjelölt megmentőt. – Ez az újonnan támadt közismertségem meglep. Éppen úgy, mint a modortalanság, hogy még nem mutatkozott be.

Az álarcos könnyedén fejet hajtott. Helént meglepte, milyen elegáns a mozdulat.

– Fekete Rigó, szolgálatára – súgta a férfi. – És csupán onnét ismerem a hölgy kilétét, hogy elcsíptem néhány szót a pernahajderek fenyegetőzéséből, amellyel érkezésemkor kegyedet traktálták.

Helén tudta, hogy ostobán fest tátott szájjal, de váratlanul érték az új fejlemények.

– Fekete Rigó? – bámult az idegenre, akinek a széles karimájú kalap olyan sűrű árnyékot vetett az arcára, hogy Helén a szeme színét se állapíthatta meg. „Legalábbis amíg fel nem jön a hold”, reménykedett. – És ezt az alsó-damaróczi káplán hajlandó volt följegyezni az anyakönyvbe is?

Az álarcos szavak helyett sejtelmes mosollyal válaszolt. Egyszersmind egy fekete madártollal, melyet a lány tenyerébe ejtett.

– Köszönöm, Rigó úr – biccentett Helén. – Bárcsak adhatnék én is valamit hálám jeléül! Egy zafír fülönfüggőt vagy egy igazgyöngyökkel szegett diadémot, például. De csak azt mondhatom, amit azoknak a rablóknak is… Vagyis hogy még egy krumplival sem tüntethetem ki magát, a szakácsnénk legutóbbi hírei szerint.

– Ne szabadkozzék, kérem. Én diadém nélkül is hazaviszem – mutatott a férfi türelmesen várakozó fekete hátaslovára.

– Nem! – tiltakozott Helén. – Ne haza vigyen. Alsó-Damaróczra kell mennem.

A Fekete Rigó hökkenve nézett ugyanabba az irányba, amerre a bitangok menekültek.

– De hölgyem, arra nem volna tanácsos…

Helén a legkisasszonyosabb daccal szegte föl a fejét. Magasra tűzött frizurája, amit eddig is jócskán megviseltek az események, most végleg megadta magát, és a szőke hajtömeg rendetlen hullámokban omlott a vállára.

– Sietnünk kell – ragadta meg Helén a férfi karját. Amit éppen olyan izmosnak talált, mint remélte. – Az apám Alsó-Damaróczról érkezik, és ha találkozik azokkal a gazemberekkel… Ő nem tudja olyan ügyesen megvédeni magát, mint én.

Az álarcos erre láthatóan mondani akart valamit, de aztán becsukta a száját, és gondolkodott egy darabig. Végül Helénnek nyújtotta a karját, hogy fekete lovához kísérje. Megpróbálta maga elé segíteni a nyeregbe, a lány azonban nemet intett.

– Minekutána öt perce vagyunk ismerősök, és az illemtankönyvnek annak idején egészen a hatodik oldaláig eljutottam, jobban érezném magam, ha a háta mögött ülnék – jelentette ki. – Nem pedig az ölében.

A Rigó vállat vont, és lenyúlt, hogy segítsen Helénnek felkapaszkodni. A lány lendületet vett, és átvetette lábát a ló hátán. A mozdulat közben szoknyája alól kivillant a lovaglónadrág, amit megmentője nem is hagyott szó nélkül.

– Ha netán aggódna, hölgyem, én biztosítom, hogy nem török az erényére – súgta. – Egyébként is, réteges öltözködését figyelembe véve három helyőrség is ráérne kivonulni, hogy megvédje, mire eredménnyel járnék.

– Na de uram! – alakította a megrökönyödöttet Helén. – Ezek szerint tudja, hogy öntöttvas bugyogót is hordok?

Az álarcos elmosolyodott, Helén pedig átölelte hátulról a baljával.

– Jobb volna, ha két kézzel kapaszkodna, grófnő – jegyezte meg a Rigó, és vágtára ösztökélte a lovát.

– De akkor ki fogná a pisztolyomat? – kérdezte Helén.

Megindultak Alsó-Damarócz felé. Helén most vette csak észre, hogy időközben feljött a hold, és megnyugtató ezüstös fénybe vonta az utat.

– Ne keveredjen bajba, kérem, mert nem biztos, hogy még egyszer megmentem – suttogta a Rigó.

Helén a férfi hátához szorította az arcát, de csak egy percre, mert rádöbbent, hogy egy grófkisasszony nem engedhet meg magának ilyesféle bizalmaskodást.

Még akkor sem, ha közben pisztolyt szorít a férfi hátához.

A Fekete Rigó a falu határában búcsúzott el tőle. Útközben előkerült a szökevény Werther is, úgyhogy az álarcos férfi megszabadulhatott Heléntől és a fenyegetéstől, amit a gyöngyházas pisztoly bordái közé nyomódó csöve jelentett. A lány nem bánta, hogy visszaülhet a saját nyergébe. Úgy vélte, kapaszkodó kezével finoman, ám meglehetős alapossággal kitapintotta már a fekete álarc és kabát mögé rejtőző idegen formáit ahhoz, hogy alkalomadtán álarc nélkül is azonosíthassa.

Igaz, abba egyelőre nem gondolt bele, hogy ehhez olyan közel kellene kerülnie a vizsgálandó férfihoz, amely közelséget szigorúan tiltanak egy, a Henrik Olaf őrgróf örököséhez méltó erkölcsi kódex előírásai. Legalábbis azok, amelyek a hatodik oldal után következnek.

– Mi történt az orcáddal, leányom? – kérdezte elhűlve Damaróczy gróf. – És a hajaddal?

A homokfutót, amelyen az apja hazafelé igyekezett, Helén állította meg, immár a megkerült Werther nyergében ülve.

– Ó, hát… Baleset. Nem vigyáztam a puskával, amikor fácánra lőttem – vágott sajnálkozó képet Helén, aki addig nem sejtette, hogy a pofon, amit a támadóitól kapott, látványos nyomott hagyott az arcán. – De a szakácsné finom fácánlevessel vár minket vacsorára!

– Tudod, leányom, hogy nem érdekel az étel. – A gróf meg akarta simogatni a lánya feldagadt arcát, de végül visszahúzta a kezét. – Keresek neked jeget a… ott, ahol az ilyesmit tartják, ha hazaértünk.

Helén mosolyogni akart, de félúton ő is meggondolta magát, mert belesajdult az arca a mosolyba. Tudta, hogy mire Damaróczra érnek, az apja háromszor elfeledkezik a jégről, talán a lánya földagadt arcáról is. Az odaút viharai után mégis jólesett neki az atyai törődés.

– Aláírta a szerződést, papa? – érdeklődött Helén, mialatt hazafelé poroszkáltak a holdfényben. A kies út láttán Helén örömmel emlékezett a Rigó búcsúígéretére, hogy hazáig a nyomukban lesz, ha nem is mutatkozik nyíltan.

– Miféle szerződést? – értetlenkedett a gróf.

– Jaj, papa! – csattant föl a lány. – Miénk még a birtok? Hazafelé tartunk még, vagy már Moravicza herceg kastélya az, ami felé igyekszünk?

– Ó, hogy erre vonatkozik a kérdésed! – fogta föl a gróf. – Ne haragudj, épp egy Himfy-strófát ízlelgettem gondolatban.

Helént nem lepte meg a magyarázat. Hogy az apja kezéről a tiszttartó lelophatta a kilencedet, abban Kisfaludy Sándor és Johann Wolfgang Goethe legalább annyira bűnös volt, mint maga a tiszttartó.

– Sokkal tartozom a hercegnek – szólalt meg az apja rövid csönd után. – Kijárta, hogy a kastélyt és az erdőt a Magyar Korona vegye át mint királyi vadászbirtokot. Ennélfogva az egyik szárnyat át kell majd engednünk, de csak miután a herceg alkalmassá teszi a kastélyt vendégek fogadására. De így legalább halálomig a saját otthonomban élhetek. És ha előbb mennék el, mint édesanyád, akkor édesanyád élhet ott, míg kedve tartja.

– Tehát csak én maradok fedél nélkül – vonta le a következtetést Helén epésebben, mint szándékozta.

– Ettől nem kell félned! – ragyogott föl az apja tekintete. – Tudom, hogy élhetetlen mihasznának tartasz, de…

– Jaj, papa – tiltakozott Helén, pedig a grófnak igaza volt, a lánya nem becsülte sokra a gyakorlati képességeit.

Helénnek átfutott a fején, hogy egyszer meg kell majd mondania az apjának: ő nem neheztel rá, adósságok ide vagy oda. Az apja olyan volt, amilyen, ő pedig nem tehetett mást – szerette úgy, amilyen volt.

Helén a holdra sandított. Igen, egyszer majd megmondja neki.

– Egyszóval a tollat már belemártottam a tintába, amikor nekünk… Vagyis én, én voltam az, akinek támadt egy ötlete. – A gróf a lelkesedéstől néha nem találta a szavakat. – Elővezettem Lajosnak abban a minutában… Mármint a hercegnek. Ő pedig nem ellenkezett. Sőt, úgy vélte, igen bölcs a döntés. Hozzáírtuk tehát az egyezményhez, mint záradékot.

– Micsodát, papa?

A gróf köntörfalazott, Helén pedig rosszat sejtett.

– Az elképzelés nagyszerű! És nem csak azért, mert mi… Vagyis én találtam ki. A lényeg az, hogy nemcsak megmaradhat a nyugati szárny a családnak, hanem a grófi címet is megkapja. És ami igazán zseniális – a gróf diadalittas képet vágott –, hogy az elsőszülött fiúgyermekére visszaszáll egész Damarócz! Nemcsak a nyugati szárny, hanem az egész! Az erdővel együtt! Persze csak ha a gyermek betölti a huszonegyet. Ha másképpen alakul, akkor sajnos a Koronáé minden, de miért is ne alakulna úgy, ahogy mi… én…

Helén lelkét sötét sejtelem ülte meg.

– Kinek az elsőszülött fiúgyermekéről beszél, papa?

– Ugyan, kislányom! Néha olyan eszesnek tűnsz, néha meg, mint most is, olyan…

– Kinek a fiáról, papa? – csattant föl Helén.

– Nos, hát… – A gróf a kezében tartott gyeplőt gyűrögette. – A hitvesed fiáról, szívem. Illetve… természetesen a tiédről.

Helénben bennszakadt a szó.

– Gondoskodtam rólad, látod, drágám? – bizonygatta a gróf. – A Korona kifizeti az adósságot, amelynek fejében övé Damarócz, bár drága szüleid holtuk napjáig lakhatják néhány szobáját. Be kell látnod, Lilikém, hogy ez több mint méltányos, tekintve, khm, az adósság mértékét. – Georg gróf ragyogó mosollyal fordult a lányához. – Ám barátom, a miniszter páratlan úriember, és esélyt adott arra, hogy a kastély visszaszálljék a családunkra.

Helén nem akarta hallani, mi következik, de úgy letaglózták a fejlemények, hogy nem volt ereje közbeszólni.

– Mégpedig a fiad huszonegyedik születésnapján! Hát nem nagyszerű?

– De én… én… – hápogott a lány.

– Igen, te addig a hitvesed fedele alatt laksz, mint minden rendes oldalborda, ki veled együtt megkapja az én címemet és rangomat – bámult a gróf ábrándosan a holdra. – Vagyis csak annyi a dolgod, kislányom, hogy férjhez mégy, és fiút szülsz.

Négy

Tündérdomb hercegi kastélyának csak a legújabb, déli szárnyát lakták, azt, amely barokk stílben épült a Rákóczi-féle hadjáratok után. A világossárgára festett falak egyhangúságát itt magas, kétszárnyú ablakok törték meg, amelyeken nappal korláttalanul áradt be a napfény. Ám most, böjtelő havában hideg fuvallatok reszkettették a drága ablaktáblákat, és még a súlyos aranyozott keretekből szigorúan alátekintő, festett Moravicza-ősök is fázósan húzták össze hermelinnel szegett köpenyüket. A középponti reneszánsz épületrész pompás és legalább annyira huzatos bál- és tanácstermeit csak szükség esetén vették használatba. Az északi szárnyat a tömör, vaskos falakkal, lőrésszerű, ólomüveg ablakokkal azonban kizárólag akkor nyitották meg, ha valóban bibliai méretű vendégsereg özönlötte el a Moravicza-birtokot. Ilyen esetekben vaskályhákat kellett kölcsönözniük a szomszédságtól, amelyeket napokkal az esemény előtt állítottak be a szobákba, hogy valamelyest átlangyosodjanak, és a meghívottak ne a Moraviczákat átkozzák el az idő előtt tagjaikba költöző köszvényért.

Bojtár Vincét ezúttal, mondhatni, hidegen hagyta a hideg. Széles vállát a molyrágta suba melegítette, utazástól meggyötört testét pedig a herceg pompás törkölye, amelyből jócskán kortyoltak a közös siker örömére. A jól végződött küldetés, de főleg a pálinka Vince lelkére is fölemelően hatott. Dudorászva haladt a hosszú, kísérteties folyosón, megbotránkoztatva a tisztességben megpingált és elparentált Moraviczákat. Kezében olajlámpa pislákolt, amelyet magasra emelt, részben, hogy belássa a folyosót, részben, hogy ne facsarja orrát az égő olaj bűze.

Szobája a toronyba vezető lépcső alatt várta most is, mint az elmúlt tizenöt esztendőben. Apró volt, alacsony, a lépcső miatt rézsútos mennyezettel, cserébe gyorsan befűtötte a csinos, kék-fehér kínai mintás kandallócska. A legnagyobb helyet az ágy foglalta el (alatta mázas ágytál), amelyen kívül csak négy bútordarab fért a szobába: a mosdóállvánnyal egybeszerkesztett asztalka, egyetlen zárható fiókkal; az asztalhoz tartozó könnyű, kényelmetlen szék, amit Vince inkább ruhatárolónak használt; végül egy magas, keskeny szekrény, ami egy-egy rend ruhát rejtett minden alkalomra.

Vince két napja nem aludt már, így boldogan vette észre, hogy ágya friss illatú, vastag tollpaplannal, keményre vert párnával várja, a kandallóban pattog a tűz. A mosdótálban tiszta víz tükrözte vissza megviselt arcát, amikor óvatosan lehúzta felső ajkáról az álbajuszt, füle mellől pedig a hosszú, őszes álbarkót. Haja csüggedten és csapzottan lógott a homlokába, de Vince sose volt annyira hiú, hogy akár két perc alvást is feláldozzon a jólfésültség oltárán, úgyhogy a hajmosást elhalasztva az ágy szélére ült, lerántotta a csizmáját, megmártogatta lábát a vízben, ruháit pedig a székre hajította. Már csak az választotta el az alvástól, hogy fölhajtsa a paplant, és…

– Mi az ördög! – kiáltott föl, amikor a paplan alól gömbölyded női kart és hasonlóan gömbölyded női lábszárt látott kikandikálni.

Csak nem kuncogást hall?

Vince becsúsztatta kezét a paplan alá. Meleg bőrt tapintott, és – semmi kétség – egy női test halmait, lankáit.

– Túl fáradt vagyok ma este, édes… – Egy nevet is akart mondani, de inkább lenyelte, mert túl keveset tapintott ahhoz, hogy kockáztasson. – Hagyjon aludni.

– Mióta magáz engemet a naccságos? – zsörtölődött a paplan alatt rejtőző váratlan vendég.

Vincét, akinek a női test tapintásától az előbb még minden fáradtság ellenére megpezsdült a vére, most a hideg veríték verte ki. Lelki szemei előtt megjelent a hatalmas termetű kapuslegény, Palkó. Valamint egy bikacsök.

– Ki az ágyból, Sára! – A felszólítás inkább hangzott riadtan, mint tekintélyt parancsolóan. – Én fáradt vagyok, neked meg vőlegényed van!

– No és aztán – rúgta le magáról a paplant a nefelejcskék szemű, piros arcú, anyaszült meztelen Sára. – A vőlegényem meg vóna tisztőve, hogy olyan finom ember, mint uraságod, tisztöl meg éngemet.

Kimerültség ide vagy oda, Vince inkább elnézett a szobalány feje fölött.

– Jó ember a te Palkód. Jó nagy ember. Ezért én inkább őt tisztelném – mondta. – Vedd a ruhádat, és iszkiri!

– De válogatós lett kend abba’ az Angolországba! – csattant föl Sára, és sértődötten kelt ki az ágyból. – Azelőtt verselményeket mondott a kerek faromról, mostan meg rája se néz? Túl sokat forgolódik a hercegek meg gerófok között!

Vince tisztelettudóan a mennyezet árnyaira szegezte tekintetét.

– Sára, tudod jól, hogy én se vagyok különb paraszt, mint te vagy az apád – tiltakozott.

Váratlanul mentő ötlete támadt.

– És válogatós sem lettem Angolországban – folytatta. – De ha tudnád, mennyi fehérszemély van ott, aki a francia betegségtől szenved!

– Juj! – hőkölt hátra Sára, és Vince a szeme sarkából látta, ahogy ruhaneműket kapkod ki a paplan alól. – Csak nem hált ilyen asszonyokkal az uraság is? Ilyen franciásokkal?

– Nekem azt mondták, nem betegek – vonogatta vállát Vince. – Legalábbis tizenöten abból a húszból, akivel…

– Húúúszbóóól? – kerekedett el a nefelejcsszem.

Sára talpig felöltözve menekült az ajtó felé, és félig már a folyosóról szólt vissza.

– De ha meglátom, hogy a bárónéval bezzeg enyeleg…! – fenyegette Vincét a mutatóujjával. – Hogy annak a lapos farát nem félti a franciátul, akkor én mék, és szólok a…

– Ugyan, a báróné már rég túl van a francián! – legyintett nyugtatólag Vince. – Sőt több francián is. Talán az egész pozsonyi ezreden.

Sárát azonban nem volt könnyű lehűteni.

– Ha én nem köllök, a báróné meg igen, akkor mék a Palkóhoz, és megaszondom néki, hogy maga olyan módin szereti csinálni, ha az asszonyszemély megfogja a…

– Csitt! – szólt rá Vince, és lassan kicsukta a szobalányt. – És észre ne vegyen valaki a folyosón! És hajolva menj, Palkó meg ne lásson az ablakban, ha feltekint a kapuból!

Kulcsra zárta az ajtót, hallgatózott. Sárának még a lépteiből is kihallotta a sértődöttséget.

Amikor a léptek elhaltak, Vince megkönnyebbülten fölsóhajtott, és ismét nekilátott, hogy eltegye magát holnapra. A szeme majd’ leragadt, és nem vágyott másra, csak egy jó mély, álomtalan…

Szent ég, mi ez már megint? Csak nem dohányfüstöt érez?

Vince tekintete megállapodott a ruhásszekrényen. Közelebb lépett, és valóban: vékony, szürke füstcsík kanyarodott ki a kulcslyukon.

Vince előbb az asztalka felé fordult, mert annak a fiókjába rakta el a pisztolyát. Aztán inkább végigsimított sötét haján, és ingatni kezdte a fejét. Két nap óta csak arról ábrándozott, hogy puha ágyban, meleg szobában legalább tíz órát alszik. Erre…

A szekrényhez lépett, és felrántotta az ajtót.

Fekete szemű nő bámult rá haragosan. Ében haja kibontva omlott a keblére, szája sarkában kisujjnyi szivar füstölgött. Moravicza herceg hölgykivitelben, azzal a különbséggel, hogy Vincének sosem volt alkalma megcsodálni a herceget sokat sejtető fekete selyemhálóingben.

A nő lendületes pofont kevert le Vincének, aztán kilépett a szekrényből. Egyetlen dühös mozdulattal széttépte drága hálóingét, ami a bokájáig siklott le. Félrerúgta, és hanyatt vetődött az ágyon.

– Túl vagyok a francián? – kiáltotta. – Az egész pozsonyi ezreden?

Vince sajgó arcát dörzsölgette, és azon tűnődött, vajon föl fog-e dagadni holnapra, és vajon a herceg föl fogja-e ismerni rajta a húga tenyerének vörös lenyomatát.

– Pssszt! A szükség diktálta a szavaimat, Leopoldina – súgta, és a nő fölé hajolt. – Nem kellett volna ezredet mondanom, sajnálom… Elég lett volna a század.

Leopoldina keze újabb pofonra lendült, de Vince résen volt, elkapta a nő csuklóját, és gyengéd csókot lehelt a tenyerébe.

– Paraszt! – mondta a nő, és átkarolta Vince nyakát. – Képtelen vagy megtanulni, hol a helyed. – Mélyen a férfi barna szemébe nézett. – Hogy a magadfajtának mit szabad, és mit nem.

– Nono – csókolta meg Vince Leopoldina könyökhajlatát. – Három esztendeje már, hogy a törvény megszüntette a fölé- és alárendeltséget, báróné méltóságos asszony.

– Én tudok egy helyet, ahol biztosan nem szüntette meg – illesztette a szivart Leopoldina a férfi szájába, de még mindig nem mosolygott. – Ahol soha nem is fogja.

Jó néhány órával később, de még virradat előtt Vince arra ébredt, hogy Leopoldina a kandalló előtt térdel, és fahasábokat hajít a tűzre.