Rossz esküvői randi

Vicki James

Book Dreams Kiadó, 2024

Vicki James - Rossz esküvői randi

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Vicki James - The bad Wedding date

Copyright © 2022 by Vicki James

All rights reserved.

Hungarian edition ©Book Dreams Kiadó 2024

Hungarian translation ©Fazakas Emese

Minden jog fenntartva!

Szöveget gondozta: Hajdú Nikoletta

Borító: Fazakas Emese

Kép forrása: Adobe Stock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635862283

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást!

Rossz esküvői randi

Vicki James

Prológus

Fraser

Név: Charlotte Anne Grant Kor: 24

Születési dátum: 1998 január 10. Magasság: 170 cm

Szülők: Mitchell és Laurie Grant (Decadence Ltd, Springs Hotels Ltd, és Ava Rose Planning Ltd)

Testvérek: Emelia Grant (hamarosan Mrs. Lucas Williamson) Iskolai végzettség: Harewood Mount Magániskola, Általános iskola

Foglalkozás: AMEY Care Home - Gondozó

Gondozó.

- Wade? - szóltam a helyettesemnek. A foglalkozásra mutattam, képtelen voltam levenni róla a szemem. - Biztos vagy benne, hogy ez valós?

- Fényképeket is mellékeltem - válaszolta, amit egy torokköszörülés követett a hátam mögött. - Látnod kell őt.

- Még nem. Ennél jobban ismersz. - Szerettem tanulmányozni egy személyt, mielőtt arcot adtam volna az életéhez, de felcsigázott, amikor megláttam a nevet, amelyet felismertem Charlotte randevútörténetében. - Két évig járt Penn Ridgeley-val? Nem gondoltam volna, hogy az idióta képes monogámiára.

- Nem volt az.

Megráztam a fejem, és végigsimítottam az ujjammal a papíron.

- Az előkelő nők és az igényeik, hogy olyan pasikkal maradjanak, akik szarul bánnak velük…

Wade nem válaszolt. Nem kellett felnéznem rá, tudtam, igazi katonaként áll, fekete cargónadrágban és sötét pólóban, a kezeit a háta mögött tartva, a lábait terpesztve, miközben arra vár, hogy parancsot adjak neki.

Az akta tartalmazott részletes adatokat Charlotte kapcsolatáról a családjával - ami szinte nem is létezett -, valamint a kurzusokról és a szakirányokról, amelyeket elvégzett, és amire specializálódott. A neveltetését figyelembe véve semminek sem volt értelme, de megkockáztattam, hippi lázadó, aki a patriarchátus ellen küzd, hogy fákat ölelgessen, szembeszálljon a szüleivel, és minden vasárnap este vegyes színűre fesse a haját, miközben a Blue Planet ismétléseit nézi. Csak akkor jöttem rá, mekkorát tévedtem, amikor lapoztam, és megláttam az első fotót róla. A húszas évei elején járó Charlotte vékony, de formás volt, fiatalos, csinos arccal és karamellszínű hajjal, ami a melle alá ért. Az első fotón egy egészségügyi központ előtti parkolóban hunyorgott a napfény ellen. Hosszú, combig sliccelt tengerészkék szoknyát viselt, hozzá barna, lapos szandált és egy fehér mellényt, amely körbeölelte a gömbölyű melleit. A következő fotóhoz lapoztam, amelyen bő munkaruha volt rajta. A haját lófarokba kötötte, a hátizsákjában kotorászott, a rajta lévő lila nejlonruha elrejtette az alakját a világ elől.

A többi fényképen úgy tűnt, mindig idegenekkel van. A parkban készült róla egy kép, amelyen lehajolt, hogy megsimogasson egy kutyát, miközben felnézett az idős férfira, aki nyilvánvalóan az állat gazdája volt. A mosoly az arcán beragyogta a fotót. Gyorsan a következőre lapoztam, ahol egy gyereknek segített kiszedni a fülhallgatóját a hátizsákjából. A következő képen egy lakónak segített kiszállni a családi autóból az idősek otthona előtt. Ismét mosolygott, mint akit boldoggá tesz a segítségnyújtás. Mintha a törődés lenne az, ami feldobja. Pedig Laurie és Mitchell Grant lánya. A két legönzőbb lélek London belvárosában.

Mi a fene ez az egész?

Eljutottam egy képhez, amelyen Charlotte a munka-ruhájában látható az AMEY gondozóház előtt, egy tisztességes külsejű férfi mellett sétálva, és a mosoly az arcán nyilvánvalóvá tette, imádja a férfit.

- Ki ez? - kérdeztem Wade-et.

- A munkatársa, Jonah Cannon.

- A szeretője is?

- Úgy tudjuk, ő a plusz egy fő, aki elkíséri az esküvőre, de ennyi. Charlotte Grant életének körülményeit egy kicsit nehezebb behatárolni, mint a családja többi tagját. Nagy becsben tartja a magánéletét.

- Nincs társasági élete?

- Semmi.

- Nem a Grantek megszokott tulajdonsága.

Volt valami ebben a nőben, amire nem tudtam rájönni - idegesített -, és ez nem volt gyakori az én világomban. Általában percek alatt kiismertem a célpontjainkat.

Egy utolsó pillantást vetettem a mosolyra, amit Jonah Cannon mellett sétálva viselt, és valami megmozdult a mellkasomban - valami, ami nem oda tartozott -, és gondolkodás nélkül becsuktam az aktát, visszaadtam Wade-nek, mielőtt ez a valami újra felkavart volna.

Első fejezet

Charlotte

Csak annyit tehettem, hogy hitetlenkedve bámultam a kezemben lévő telefont.

Nagyszerű. Egyszerűen nagyszerű.

Máris minden szarul alakul.

Az állítólagos legjobb barátom és esküvői partnerem az utolsó pillanatban sms-ben lemondta a találkozót, és most nem volt hajlandó válaszolni a hívásaimra. Köszönöm, Jonah. A virágos ruhám katasztrófa, a derekam körül bevágott, és szorította a felesleges bőrömet, emlékeztetve arra, hogy még mindig néhány kilóval több vagyok. Alig tudtam járni a jótékonysági boltban vásárolt magas sarkúmban, amely fél számmal kisebb, és máris hólyagokat csinált. Ha ehhez hozzáveszem azt a tényt, hogy a feltűzött hajam biztos anyám nemtetszését váltja ki, mert azt mondta, a fülem túlságosan elálló, akkor majdnem kész voltam beismerni; vereséget szenvedtem. Inkább hazamentem volna a tökéletes nővérem esküvőjéről, hogy a tévé előtt üljek egy doboz Pringles-szel.

Bárcsak ilyen önző lennék.

Ha kívánhatnék bármit, az lenne, hogy rendezzem az életemet, és ne sziszegjem a tökéletes szót, valahányszor a testvéremre gondolok. Nem mintha bármiféle irigységet vagy ilyesmit tápláltam volna iránta. Emelia Grantnek nem volt semmi olyanja, amire én vágytam volna. Kivéve talán az önbizalmát. Sokszor elgondolkodtam azon, milyen lehet, ha az ember minden reggel felébred, belenéz a tükörbe, és abszolút semmi mást nem lát, csak a kiválóságot, ami visszanéz rá. Nem látni a pánik csillanását a szemedben. Nem látni minden hibát és okot, amiért a szülők, akik a világra segítettek, olyan idegesítőnek tartanak téged.

Nehéz sóhajjal leültem a buszmegálló hideg fémpadjára, lehunytam a szemem, és megpróbáltam tízig számolni, hogy megfékezzem a szapora szívverésemet, és tisztán lássak az előttem álló napra.

Egy. Kettő. Három...

Még a negyedik számig sem jutottam el, amikor éreztem, egy nehéz test ereszkedik le mellém a padra. Nem néztem fel, mivel nem volt kedvem idegenekkel beszélgetni, amikor már így is annyi minden balul sült el.

Kinyitottam a szemem London ragyogó kék egére. Derült napsütés volt. A szmog eltűnt. Minden épület úgy ragyogott, mintha kifejezetten erre a napra pucolták volna meg, a felhőkarcolók ablakai úgy csillogtak vissza rám, mintha ez a hely nem is lenne tele katasztrófával.

Miután visszapillantottam a telefonomra, úgy döntöttem, nem árt még egy utolsó dühös sms, hogy kiéljem a frusztrációm egy részét. Elvégre a munkatársam, az állítólagos barátom és az aznapi álrandim, már az év esküvője előtt faképnél hagyott. Nem volt semmi más, amivel még rosszabbá tehette volna a helyzetet.

Én: Legközelebb, amikor arra gondolsz, hogy megkérsz, helyettesítselek, gondold át újra. Az öreg Bodie irritáló bélszindrómájával egyedül is elboldogulsz. Nem hiszem el, hogy faképnél hagytál. Rajta vagy a szar listámon, Jonah.

Egy perccel később jelzett a telefonom.

Jonah: Nem kell fogjam a kezed. Menj be felemelt fejjel, és ne hagyd, hogy bárki is szarakodjon veled.

Morogtam magamban, és mintha halk kuncogást hallottam volna attól, aki helyet foglalt mellettem. Majdnem felé néztem, csakhogy kioktassam, milyen udvariatlan dolog más szerencsétlenségén nevetni, de aztán a telefonom ismét csipogott.

Jonah: Még mindig szeretlek téged és a szép

kék szemed, Lottie.

Jonah nagyon jól tudta, utálom a Lottie nevet. Megint morgolódtam, és úgy éreztem, megvadulok, miközben a telefonomat a nevetségesen kicsi táskámba dugtam, amit a munkahelyi menedzseremtől kértem kölcsön.

Hogyan történhetett ez? Az esküvő napján a buszmegállóban ülve, a 15-ös buszra vártam, hogy elvigyen a Savoy Hotelbe, ahol az ismert és nagyon jól szituált családom elítélő arckifejezéssel és véget nem érő lenézéssel vár rám.

Mint a menyasszony húga, elvárták tőlem, hogy a násznép kiemelt tagja legyek, de az elvárásaik nem igazán jöttek be nekem, és amikor elmondtam Emmie-nek és a basáskodó anyámnak, Laurie-nak, hogy valójában nem fogok részt venni semmiben, visszaszorultam a Grant család által irritált dolgok listájának élére:

1. Charlotte Anne Grant.

2. Szegény emberek

3. Adók

4. Tükör és kamera nélküli helyek

- Valaki, kérem, segítsen nekem túlélni ezt a napot - motyogtam.

- Tessék? - szólalt meg mellettem egy mély, férfihang.

Hunyorítottam a júliusi napsütésben, vettem egy kisebb lélegzetet, amikor az idegen felé pillantottam, szemügyre véve a merev fehér gallért a nyakán, a széles vállakat és a vaskos karizmokat, amelyek a szabott öltöny tengerészkék anyagához nyomultak, valamint a tökéletesen csomózott szürke nyakkendőt, amely a vastag nyakára irányította a figyelmemet.

Szent szar!

Amikor a tekintetem végigvándorolt a tökéletesen formázott szőke szakállal borított hegyes állán, majd az ápolt haján, nem tudtam megállni, hogy ne nyeljek egyet.

A fickó egy öltönyben és bakancsban járó igazi, daliás északi férfi volt.

Ugh. Be kellett csuknom a számat. Nem voltam az a fajta nő, akinek csorog a nyála.

Kétségtelen, London egyik legjobb Ferrari-fiúja volt, bár ők általában nem hatottak rám annyira, de el kellett ismernem, ebben a fickóban volt valami lenyűgöző. Úgy nézett ki, mint aki képes megvédeni a világtól, majd elpusztítani a magánéletben. A combjaim összeszorultak a gondolatra.

Már nagyon régóta nem szexeltem.

Az idegen felvonta a szemöldökét.

- Jól vagy?

- Igen. Remekül. Köszönöm.

- Bocsánat. Azt hittem, nekem mondtál valamit. - Barátságosan és kedvesen mosolygott, miközben szürke szemei nem hagyták el az enyémet.

Szürke, vagy inkább a legezüstösebb kék?

Ő az a fajta férfi, akit a nővérem, Emmie felfalt, majd másnap megszabadult tőle, mert tizenhárom másik változata várta, hogy elvihesse. Legalábbis így volt ez, mielőtt a leendő férje, Lucas Williamson megjelent.

Lucas, aki történetesen London polgármesterének elsőszülött fia. A nővérem semmit sem csinál félvállról. Amit akar, azt meg is kapja, nem számít, ki vagy mi áll az útjába.

A mellettem ülő idegen a padra tette a kezét, közelebb hajolt, és enyhe fintor kíséretében ráncolta a szemöldökét.

- Ugye nem tévedtél el?

- Én? Nem. - Úgy beszéltem, mintha zavart lennék.

- Nem is szöktél meg sehonnan? - vigyorgott.

- Határozottan nem - nevettem.

A szeme egy pillanatig fogvatartotta az enyémet, mielőtt megrándult az álla.

- Nos, akkor rendben.

A táskámban a telefonom újra jelzett, ami okot adott arra, hogy elfordítsam a tekintetemet Mr. kék-szürke szeméről.

Jonah: Ha lehetőséged van táncolni egy dögös,

jóképű öltönyös pasival... ne hagyd ki, Char.

Jobban megérdemled, mint bárki más.

- Az istenit - sóhajtottam halkan, visszatettem a telefont a táskámba, és frusztráltan összecsuktam.

- Oké, ezúttal határozottan mondtál valamit - mondta a srác.

A krémszínű kendőt a vállam köré húzva - azt, amelyiket szintén egy kolléganőtől kértem kölcsön - újra rápillantottam, és azon tűnődtem, miért beszél folyton.

Londonban az emberek nem szoktak ilyet tenni idegenekkel. Ez volt az egyik kedvencem a városban, a metrón gyakorlatilag intimebben össze tudtál préselődni valakivel, mint a saját szerelmeddel, és egyikőtöknek sem kellett csevegni. Nyilvános dugás volt, és senki sem érezte magát bűnösnek.

Fintorogva néztem a fickó jóképű arcára.

- Te most beszélgetni próbálsz? Ha igen, abban nem vagyok túl jó. A finomkodásban sem vagyok túl jó, nyersen kell velem bánnod, különben hajlamos vagyok rosszul értelmezni ezeket a dolgokat. Vagy túl lelkesnek, vagy túl arrogánsnak tűnök, attól függően, kivel beszélek, és abból a pillantásból, amit rám szegezel, máris látom, hogy teljesen elmebetegnek tartasz. Király. Ez az a nap, amelyik nem ér véget soha.

A fickó szemei elkerekedtek, és egy pillanatra azt hittem, megsértettem, de aztán a mosolya sugárzó vigyorrá nőtt, megmutatva hibátlan, fehér fogsorát, mielőtt elszabadult a nevetése.

Persze, a mosolyáért érdemes lenne meghalni.

Egy igazi buszmegállós tökéletesség volt ez a fickó.

- Elnézést. Csak sokszor kiesnek a szavak a számból - mentegetőztem. - Az olyan nőknek, mint én. Elárulok neked egy kis titkot: én nem vagyok jó a magamban beszélgetésben. Ha így lenne, akkor most nem beszélgetnél velem.

- Hallottam már mindenféle történetet a londoni furcsa emberekről, és amikor te folyton magadban motyogtál, megállás nélkül kopogtattad a lábad, újra és újra összeszorítottad a szemed, nem voltam biztos benne, hogy te is nem közéjük tartozol.

- Ha ez egy olyan szöveg, vagy módszer, amivel szóba lehet állni a nőkkel, akkor talán valami újat kellene kitalálnod.

- Ez nem egy módszer - vigyorgott. - Nekem nincs szükségem ilyenekre.

- Persze, hogy nincs.

- De ha az lett volna, akkor most beszélgetnél velem.

A fenébe.

- Ez nem jelenti azt, hogy élvezem. Főleg, amikor egy idegen ül mellettem, és furcsának nevez.

- Nem mondtam, hogy furcsa vagy. Azt mondtam, aggódom, hogy az lehetsz.

- Úgy nézek ki?

- Nem, nem úgy nézel ki.

Egy pillanatnyi csend támadt közöttünk, és azt hittem, belefáradt a bájtalan természetembe, amíg a tekintete le nem vándorolt a ruhámra.

- Valami puccos helyre mész?

Gyors pillantást vetettem magamra, és az ölembe szorítottam a táskámat.

- Csak egy esküvőre.

- Csak egy esküvőre? Annak nem nagy dolognak kellene lennie?

- Inkább börtönbe mennék - mosolyodtam el kényszerűen.

- Nem, nem mennél - utánozta a mosolyomat.

- Nem viccelek.

- Merész kijelentés. Miért? Nem szereted az esküvőket, vagy nem szereted a menyasszonyt és a vőlegényt?

- Mindkettő.

- Akkor miért teszed ki magad ennek? - nézett rám rosszallóan. - Ha valami nyomorulttá tesz, nem kellene elszenvedned.

- Bár ez elméletben tisztességesen hangzik, de ez a nővérem esküvője, és ha nem igyekszem legalább a szertartáson ott lenni, anyám végigvonszol a tömegen, elvisz a Towerbe, bedob a Véres Toronyba, és... - A fickó összerezzent. - Ja. Ennyire rossz - erősítettem meg egy bólintással.

- És a jelek szerint erős.

- Sokkal jobban, mint gondolnád, ráadásul büszke is.

Szétnyitotta erős combjait, a nadrág megfeszült rajta, és a kezét a lába közé ejtette, miközben az előttünk elterülő városra nézett.

- Szívás, nem igaz?

- Mi?

- Hogy a családon kívül nincs más, ami rávehetne minket olyan szarságokra, amiket nem akarunk.

Egy pillanatig tanulmányoztam az arcát, és azon tűnődtem, vajon hogyan értette meg mit érzek, miután ilyen kevés ideig beszélgettünk. Nem tudtam, mit mondjak erre anélkül, hogy ne hangozzék úgy, mint az, aki nem akartam lenni.

- Igazán kár, hogy nem választhatjuk meg, milyen családba születünk - tette hozzá. - Talán akkor nem akarnánk megfelelni. Csak természetes módon éreznénk magunkat, valaminek a részeként.

- Sajnálnom kellene téged.

- Miért?

- Mert úgy hangzik, mintha már túl sok tapasztalatod lenne a család szarságaival való foglalkozásban.

Az idegen halkan felnevetett, és rám nézett azokkal a szemekkel, amelyek olyan bizalmas módon kapcsolódtak az enyémhez, amire nem számítottam.

- Mindannyiunknak van valakije, akivel próbálunk szembeszállni, igaz? Gondolom, a tiéd az a VIII. Henrik anyád, akinek kulcsa van a Véres Toronyhoz?

- Megkaptam egyben - kuncogtam. - Próbálok lázadni amennyire csak tudok, de nem mindig könnyű nemet mondani valakinek, akiben annyi spiritusz van, mint benne.

- Amíg a jó okok miatt lázadsz...

- Mi számít „jó oknak?

- A szabadság, azt hiszem - vonta fel a szemöldökét, le sem vette a szemét az enyémről. - Ez az, amit keresel?

- Ez az egyetlen dolog, ami számít, nem igaz?

- Akkor lázadj.

A szívem hevesebben vert. Akárki is ez a fickó, van benne valami. Bízott magában, és nem félt beszélni senkivel, vagy megmutatni ezt a magabiztosságot. Egy porszem sem volt az öltönyén, vagy egy enyhe görbület a fogain. Az állkapcsa erős, és tökéletesen szögletes orra miatt a tekintetem a dús ajkaira tévedt. El kellett volna ájulnom tőle, de valójában inkább irritált. Minden tökéletesnek tűnt rajta, és ez élesen emlékeztetett arra, hogy körülöttem mindenki így nézett ki, kivéve engem a túl szűk ruhámban, a túl kicsi cipőmben, és azzal a néhány plusz kilóval, amit a jókora csípőmön cipeltem. Mit képzelt magáról ez a fickó, leült mellém - miközben olyan fűszeres illata van, és jól néz ki -, aztán elkezdi boncolgatni a családomat, a kedvenceimet és az indítékaimat? Mit képzelt magáról, hogy egyetlen mosollyal és egy félig-meddig tisztességes beszélgetéssel idegessé tesz?

Egy bicikli suhant el mellettünk, elvonva a figyelmemet a tekintetéről, és egy pillanatig nem éreztem bűntudatot miatt.

- Az emberek azt éreztetik, seggfej vagy, ha lázadsz - mondtam különösebb gondolkodás nélkül.

- Az emberek manapság akkor is azt éreztetik, ha bármit teszel.

- Igen, az emberek faszok.

- Ezzel nem lehet vitatkozni. Hajlamosak vagyunk túlgondolni azokat a dolgokat, amiket nem akarunk megtenni. Például te is ezt az esküvőt. A körítés mindig rosszabb, mint az, amit el akarunk kerülni. Talán nem is lesz olyan rossz, ha majd ott leszel.

- Azt hiszem, tényleg csak túl kell élnem a szertartást anélkül, hogy bárkit is bántanék. Utána kiszökhetek a friss levegőre és néhány pohár ingyen alkoholra, amit felszolgálnak.

- Ingyen alkohol? Nem bánod, ha én is megyek? - Elkerekedett szemmel néztem rá. - Csak vicceltem - mondta halkan. Elbűvölő mosolya lefegyverzett.

Milyen kár, gondoltam magamban. Ő lett volna a tökéletes frissítés Jonah helyett. A gondolattól, hogy Emelia Grant és Lucas Williamson esküvőjén ezzel a sráccal a karomon jelenek meg, egy rakás forgatókönyv játszódott le a fejemben. Anyám hitetlenkedő arca. Emmie haragja. Apám közönye. És az összes vendég, aki tudta, én vagyok az egyetlen dolog, amit anyám és apám nem képes irányítani ebben az általában szürke, óriási városban. Ott álltam, és arról fantáziáltam, hogy ez a tökéletes idegen velem tölti az éjszakát egy tündérmesébe illő álomban, és még a nevét sem tudtam. Úgy döntöttem, a közelmúltbeli szexhiányomat és az összes regényt, amit valaha olvastam, okolom a kreatív elmémért. Valójában az emberek nem ismerkednek buszmegállóban. Már nem. A világ túl sötét, túl baljós. Ma már a jövendőbeli férjeket és feleségeket társkereső alkalmazásokon találják meg, ahol az életedről szóló hazugságokkal és túlszűrt fényképekkel kapod meg a figyelmet, amire oly kétségbeesetten vágysz. Már senkit sem érdekelnek a lélek mély dolgai. Marhák vagyunk egy hatalmas piacon, akiket a húsunk, és az alapján adnak el, amit hordunk, és ahogyan táncikálunk az internet színpadán.

Tanulmányoztam a buszmegállóban ülő idegenemet, és próbáltam kitalálni, mi lehet a neve. Nem tudtam elképzelni, hogy valami olyan hétköznapi nevet kapjon, mint például Chris, de egy giccses név is elképzelhetetlen, mint az expasim, Penn.

- Már megint ezt csinálod - mondta, és ezzel kizökkentett az álmodozásomból. - Bámulsz.

- Gondolkodom...

- Miről?

- Mi lehet a neved.

Mintha láttam volna, hogy valami felvillan a szemében, de gyorsan összeszedte magát.

- Van valami elméleted róla?

- Hmm - tűnődtem el, miközben az ajkamat harapdáltam. - Te biztosan nem vagy John, Dave vagy Steven. De Enrique-nek vagy Bastille-nak sem tudlak elképzelni.

- Bastille? - vonta fel a szemöldökét.

- Ez csak egy név.

- Talán egy kutyának.

Kuncogtam és megráztam a fejem.

Valamennyire ellazultam a társaságában. Egy idegen minden nőnek veszélyes, amikor egyedül van az utcán, de ebben a fickóban valami azt súgta, nem az a fajta veszély, aki elől menekülni kellene. Legalábbis fizikailag nem. Nem tudtam nem elképzelni, hogyan nézne ki a tengerészkék öltönykabátja nélkül. Milyen az alkarja, ha a fehér ingének az ujja könyékig fel lenne tűrve. Milyen érzés lenne a szőke hajába túrni, csak annyira, hogy az ujjbegyembe fogjam a puha tincsek végét és összeszorítsam...

- Itt a buszom - mondta mielőtt lassan felállt, ezzel kizökkentett a gondolataimból.

Eltoltam néhány kósza hajszálat az arcom elől, és a fülem mögé tűrtem, közben figyeltem, ahogy össze-gombolja a kabátját. Amikor a tekintete ismét találkozott az enyémmel, úgy mosolygott, mintha régi barátok lennénk, akik épp egy gyors búcsút akarnak mondani, mielőtt megbeszélik a következő heti közös ebédet. Az útra pillantottam, megnéztem melyik buszra száll. A 15-ös szám virított a jármű elején.

Nem tudtam, hogy ez jó vagy rossz dolog.

Felálltam és az ajtók felé intettem, amelyek sziszegve nyíltak.

- Először a furcsák - javasoltam. - Ne aggódj, nem foglak a neveddel vagy bármi mással zaklatni. Leülök hátra és békén hagylak.

- Kár - mondta, és a busz felé mutatott. - Nevezz régimódinak, de hölgyeké az elsőbbség.

- Nem gyakran neveznek hölgynek - színleltem egy pukedlit, majd egy apró sóhajjal köszönetet mondtam, és felléptem a buszra.

A sofőrre sandítottam, és a mögöttem álló dögös srácról próbáltam kommunikálni a telepatikus képességemmel - ami úgy látszik, nem létezett -, de úgy nézett rám, mint aki túl van egy hosszú műszakon, és elege van mindenki baromságaiból. Miután megkaptam a jegyemet, hátra-mentem a hátsó sorhoz, és leültem. A jegyet az ölemben szorongattam aggódva, és képtelen voltam megállítani az arcomon megjelenő apró mosolyt.

Talán mégsem olyan rossz ez a John Lewis ruha, és ez a jótékonysági boltban vásárolt cipő. Talán a hajam sem olyan borzalmas, mint ahogy azt anyám állította.

- Ül itt valaki?

Felnéztem, és Chris-Bastille-John-Enrique ácsorgott ott, az egyik ülés háttámlájába kapaszkodva, miközben a busz nyikorogva újra életre kelt.

- Nem szoktam olyanok mellé ülni, akiket nem ismerek - vigyorogtam. - Megnehezíti a lenyomozásukat, ha valamit elhagynak, vagy sértegetnek engem.

A mosolya megemelkedett, gödröcskék tűntek fel az állát keretező szőke szakáll alatt.

- Fraser - mondta az állát megemelve.

- Fraser? - méláztam el. - Huh. - Minden szempontból illett hozzá a Fraser név. Nem használták tömegesen, elég egyszerű ahhoz, hogy ne tűnjön arrogáns pöcsnek. - Nagyon örvendek, Fraser.

- Örvendek... - vonta fel a szemöldökét.

- Charlotte. Charlotte Grant.

- Csinos.

Nem voltam biztos benne, hogy konkrétan a nevemre gondolt, vagy a kinézetemre, de elpirultam, és biztos voltam benne, hogy észrevette.

Fraser helyet foglalt mellettem, erős combjai a ruhámhoz simultak, amitől bizsergett a bőröm. Olyan régen reagáltam már így... nos... bárkire. Alig tíz perce ismertem a srácot.

A rázkódás mindkettőnket ide-oda ringatott, és a vállunk időnként összeért. Egyikünk sem csúszott arrébb. Ahogy az ablakon át bámultam a mellettem elsuhanó várost, azon gondolkodtam, milyen érzés lehet az összes olyan nőnek odakint, aki mellett egy Fraserhez hasonló valaki ül minden rossz napon, amit el kell viselnie. Milyen érzés lehet, ha van egy erős váll, amelyre támaszkodhatnak, amikor a világ túl gyorsan változik? Élvezni valaki más testének melegét minden nap, amikor belül olyan hidegnek érzed magad. Párban vállalni a világot, nem pedig egyedül.

Milyen érzés lehet, ha van valaki, akihez hazamehetsz?

- Most már úgy érzem, kihasználtak - motyogta Fraser. Felnéztem, és a tekintete találkozott az enyémmel. - Mintha csak a nevem miatt akartál volna.

- Mi másért akarnálak még?

- Élénk beszélgetés?

- Már így is többet beszéltem veled, mint bárkivel az elmúlt héten, hacsak nem számítom bele a fickót, aki minden este árulja a boromat. Vele sokat beszélek, mert nagyon fontos nekem. Muszáj a kedvében járnom.

- Szóval kihasználod az embereket.

- Szükség van rá, meg ilyenek.

- Egy nő a saját ízlése szerint.

- Megkérdezném, kit használsz ki az életedben, de amikor ilyen mosoly és öltöny van rajtad, nem vagyok benne biztos, hogy tudni akarom. Inkább kitalálok magamnak egy történetet rólad.

Könnyedén felnevetett, megdobogtatta a szívemet.

- Valószínűleg így lesz a legjobb.

A hangja selymesen lágy volt és pokolian mély, de az erős mellkasából áradó könnyedség olyan ellent-mondásosnak tűnt, amiben legszívesebben megfürödtem volna. Lágy volt anélkül, hogy ez semmivé tette volna nyilvánvaló erejét.

Bármilyen víziót is alkottam róla a fejemben, hálás leszek érte, amikor egyedül fekszem az ágyban, és a saját kezemen kívül semmi mással nem leszek elfoglalva.

- Amúgy is ezt csinálod minden londoni nővel? - kérdeztem. - Véletlenszerűen felszeded őket egy busz-megállóban, beszélgetsz velük mielőtt lecsapsz rájuk, majd letepered őket a sármoddal és a humoroddal?

- Emlékeztetnélek, Miss Grant, én szálltam fel először erre a buszra. Te voltál az, aki követett engem.

- A francba, igazad van. Én vagyok a zaklató ebben a forgatókönyvben.

- Nem szerettem volna én kimondani…

- Azt mondtad, nem vagy híve a csevegésnek. Mindig Frasernek hívod magad. Így könnyebb az élet.

- Oké, zaklató. Meg kellene ijednem?

- Teljesen meg kell rémülnöd. Őrült vagyok.

- A legjobb emberek általában azok.

Épp akkor nevettem fel, amikor a telefonom ismét csipogott a táskámban. Nem lepett meg Jonah neve a képernyőmön, amikor elővettem:

Jonah: Csak szólj, hogy minden rendben, jó?

Mindig akkor vagy a legijesztőbb,

amikor csendben vagy.

- Akkor nem kellett volna leráznod, ugye, te seggfej?

- Úgy tűnik, valaki nagyon szeretne beszédre bírni téged - mondta Fraser.

Sóhajtottam, szemügyre vettem az üzenetet, és úgy döntöttem, nem válaszolok.

- Csak baráti gondok.

- Barát?

- Ez bonyolult.

- Mindig az.

Fraserre néztem, az arca semleges. Nem akart további kérdéseket feltenni, de úgy éreztem, mintha információt szedne ki belőlem azzal, hogy a szemembe néz.

- Jonah az - mondtam egy nehéz sóhajjal. - Ő az egyik legjobb barátom. Ma itt kellene legyen velem.

- Mint a párod?

- Kamu randi.

- Mi a fene az a kamu randi?

- Valaki, aki csak a látszat kedvéért adja ki magát a szerelmednek, semmi több. Ez egy legális dolog. Sokszor előfordul.

- Minden nap tanulunk valami újat. - Hátradőlt és végignézett a többi utason a buszon, mielőtt újra felém fordult. - Szóval, hogy is működik ez pontosan? A kamu randi dolog.

- Általában olyan valakivel történik, akivel elég jól érzed magad ahhoz, hogy kettesben legyél, de nem olyannal, akihez túlságosan vonzódsz. Nem akarod elmosni a határokat, és a kamu randit az este felénél valódi randivá változtatni, mert túl sok pohár bor után rajtad van a borszemüveged. De a kamu randinak kellően könnyűnek kell lennie, annyira, hogy a többiek féltékenyek legyenek rád. Ez a rész nagyon fontos a látszat fenntartásához. - Elvigyorodott, amitől összeszorult a gyomrom. - Olyan valaki, aki jól tud színlelni, keveset beszél és mindig mosolyog. Valaki, aki száz százalékig melletted áll a randi teljes időtartama alatt, még akkor is, ha csak néhány óráról vagy egy teljes hétvégéről van szó. Valaki, akit általában megvesztegetsz, nem is tudom, végtelen mennyiségű alkohollal, pletykákkal arról, hogy mekkora a hímtagja, vagy akár a helyi kínai étterem kínálatával. Ja, és olyasvalaki, aki hajlandó megtartani minden titkodat. Nincs kifogás.

- Ez aztán a követelménylista.

- Ez egy komoly szerep, még akkor is, ha totál lúzer leszek tőle.

A mosolya eltűnt, elgondolkodóan nézett rám.

- Nem tesz téged lúzerré. Mindenkinek szüksége van valakire, akire támaszkodhat, amikor a dolgok kényel-metlenné válnak. Nem kéne ennyire szégyenkezned emiatt.

- Úgy nézek ki, mint aki szégyelli magát?

- Úgy nézel ki, mint aki a rosszallásomat várja.

Fogalmam sem volt, mit válaszolhatnék erre azon kívül, hogy meglepődöttségemet a számra biggyesztem.

- Ó.

Egy pillanatig túl sokáig ültünk ott és bámultuk egymást, amikor éreztem, lassan a forróság elöntötte az arcomat. Tényleg gyönyörű volt.

- Jól megleszel ma? - kérdezte homlokráncolva, mire gyorsan pislogtam és félrenéztem.

- Megleszek, Fraser.

Az életem és minden közérzetem leírása. Mindig minden csak „rendben” volt. Semmi sem volt soha robbanásszerű, ebből a világból való, villámló vagy mindent felülmúló, amit az álmaimban valaha el tudtam képzelni. Mindig minden rendben volt, és valahol útközben megelégedtem ezzel. Jobban szerettem ezt, mint annak a körnek a pazar életmódját, amelybe születtem, de ez nem jelentette azt, hogy nem vágytam izgalomra és kalandra, vagy olyan dolgok után, amelyek a léleknek fontosak.

Vágytam néhány percre Fraserre is.

Mi a fasz van velem?

- Örülök, hogy találkoztunk, Charlotte. Remélem, minden remekül fog menni. - Ismét felállt, bele-kapaszkodott az ülés mögötti fémrúdba. - Most következik a megállóm.

- Én is örültem a találkozásnak, Fraser. - A gyomrom összeszorult a gondolatra, hogy elmegy. Jó volt a rövid ideig tartó figyelme, egy kis önbizalom növelés, figyelemelterelés a vihar előtt.

- Ó, és Charlotte - hajolt közelebb. - Tegyél meg nekem egy kis szívességet. - Törekedj arra, hogy több legyél, mint jó. Ez egy eléggé fásult állapot egy olyan bájos embernek, mint te.

Kedves...

Ez a szó jobban simogatta a bőrömet, mint bármelyik férfi nyelve valaha is. Az őszinteségtől az arcom pírba borult és a hangom elnémult.

Fraser csak egy pillanatig időzött, mielőtt kacsintott és elment a busz elejére. Figyeltem minden lépését, nem tudtam megállni, a tekintetem a feszes fenekére vándorolt, ami arra született, hogy azt a tengerészkék, testre szabott nadrágot viselje. A fickó széles vállakkal és olyan derékkal rendelkezett, amit még én is megirigyeltem tőle. Természetesen a fenekének is tökéletesnek kellett lennie.

Elmerültem az álmodozásban, mire a busz megállt, és a az ajtók nyikorogva kinyíltak. Egy utolsó búcsúpillantással és egy felemelt kézmozdulattal - mintha arra várt volna, hogy odarohanjak hozzá és elkérjem a számát - Fraser leszállt a buszról, és otthagyott. Helyette valaki felszállt, és megmutatta a bérletét.

Amikor körülnéztem, feltűnt, hogy ismerős környéken vagyok.

A francba!

Itt kellett volna leszállnom! Annyira elmerültem a furcsa Fraserről való fantáziálásban, észre sem vettem, milyen gyorsan megérkeztem.

Miután felugrottam, és majdnem megbotlottam a saját lábamban, kiabáltam a sofőrnek, amikor az éppen újra elindult.

- Állj! Várjon, várjon! Kérem!

A nő, aki pillanatokkal korábban lépett a buszra, karba tett kézzel oldalra húzódott, minél nagyobb helyet csinált nekem, miközben elrohantam mellette, és szuszogva megköszöntem neki.

A busz motorja felzúgott. A sofőr nem vett észre.

- Várjon, várjon, kérem! Álljon meg!

Hirtelen rám nézett a visszapillantó tükörben, és a lába erőteljesen a fékpedálra taposott, amitől a busz megrándult, és mindenki előrebukott, különösen én. Úgy csúsztam végig a padlón, mint egy olimpiai korcsolyázó, karjaimmal kapálóztam, és egy hosszú, bizonytalan nyögés hagyta el a számat, közvetlenül azelőtt, hogy egy puffanással a vezető ajtó paneljának csapódtam, és az arcom a mellette lévő fémoszlop pereméhez préselődött.

- Köszönöm - lihegtem. - Én... nem tudtam... ez az a hely, ahol...

- Tönkreteszi a napirendemet, hölgyem.

- Sajnálom. Nagyon sajnálom. - Kifulladva és kissé kimerülten kapkodtam a levegőt. Biztos szétzúztam a jobb mellem. - Köszönöm szépen. Köszönöm. Köszönöm.

Már nem maradt ideje rám, és ezt az arca is elárulta. Amint az ajtók újra felszisszentek, leugrottam a buszról, és valahogy két lábamra érkeztem anélkül, hogy eltörött volna a bokám. Még utoljára köszönésképpen intettem a sofőrnek, de nem láttam a válaszát, mert a nap vissza-tükröződött az üvegajtókon. Képzeletemben épp felemelte a hatalmas középső ujját, és őszintén szólva, ki hibáztatná érte?

Kifulladva és kifogyva az energiából lehajoltam, a térdemre támaszkodtam hálám közben, és az egyik kezemmel még mindig a díszes táskámat szorongattam.

- Te idióta, Char. Ez közel volt.

- Ne viccelj - mondta egy ismerős hang.

Amikor felnéztem, Fraser tornyosult fölém, kezét a nadrágzsebébe dugva, és egy apró mosoly játszott az ajkán.

- Majdnem hagytál meglépni, Charlotte.

Második fejezet

Fraser

A zsebemben a telefon újra és újra a tenyeremnek nyomódva zümmögött.

Tudtam, mi vár rám, amikor előveszem, és megnézem az üzeneteket, de mivel Charlotte tágra nyílt, furcsán ártatlan, mégis valahogy mindentudó szemeivel bámult rám, és karamellszínű haja csillogott a napfényben, nem tudtam foglalkozni a reggeli döntésem következményeivel.

Kiismerhetetlen volt, nem úgy, mint a többi nő, akik általában úgy néztek rám, mintha tönkre tudnának tenni, vagy tönkre akarnának tenni. Charlotte nem adta jelét a vonzalomnak, kivéve talán azt a pírt. Csak kíváncsian nézett.

Ez kurvára tetszett.

Most azok a szép kék szemek bebarangolták az arcom, miközben hátrasimított egy hajtincset.

- Vártál rám? - kérdezte.

Igen.

- Nem. Megfordultam, amikor hallottam, hogy a busz lefékezett. Azt hittem, elütött valakit vagy valamit.

- Micsoda, és te meg akartad menteni őket?

- Legalább megpróbáltam volna.

- Egy átlagos városi hős, mi?

- Alkalmanként.

- Erről van szó, nem igaz? Olyan vagy, mint egy remekül beilleszkedett polgárőr, aki a saját törvényeit hozza a városba, és mosolyogva, nagyképűen járkál, mert senki más nem tud semmit a dolgáról.

- Bárcsak ilyen izgalmas lenne az életem.

- Nos, igen. - Sóhajtott, és a súlytól elernyedtek a tónusos vállai. - Nekem is - válaszolta.

Az arca lehervadt, és az ott tükröződő csalódottság miatt nehéz volt visszafogni az apró mosolyomat. Kurvára szerettem volna megint nevetni és vigyorogni. Talán kiismerhető, csak nem tettem meg mindent, hogy megértsem, mint általában másoknál, mert annyira imádnivalónak találtam.

- Mi történt? Elfelejtetted, hol van az esküvő? - kérdeztem, de már tudtam a választ. Ez az a hely, ahova neki érkeznie kellett. Csak nem tudtam megadni ezt az információt neki anélkül, hogy ne árultam volna el magam.

- Elvesztettem az időérzékemet és a figyelmemet. Nem vettem észre, hol vagyunk.

- Úgy hangzik, mintha túl jól érezted volna magad.

- Valami olyasmi - ismerte el a lány egy apró mosollyal, mielőtt összevonta a szemöldökét. - Mire gondoltál az előbb? Azzal, hogy majdnem elengedtelek?

- Csak hülyéskedtem - vontam meg a vállam.

- Ó!

A figyelme a mögöttem lévő Savoy Hotelre terelődött, és az arca ismét elkomorult. A magasságok és mélypontok keveréke látszódott, amelyek egyetlen nagy gomolygó szorongássá gabalyodtak. Láthatóan nem tudta, mit érezzen egyik percről a másikra.

Itt volt az ideje, hogy lépjek.

- Mennem kell.

- Nekem is - bólintott.

- Sok szerencsét mára.

- Köszönöm, Fraser. Jó volt.

- Szóra sem érdemes.

Egy fejbiccentéssel megfordultam, és elindultam az utcán, úgy tettem, mintha máshol kellene lennem. Ránéztem az órámra, mielőtt visszatettem a kezemet a zsebembe, és a Savoy Hotel bejárata felé vettem az irányt. A híres aranyszobor és a nemzetközi zászlók lebegtek fölötte. Bentley, Aston Martin és Porsche mellett haladtam el, mielőtt a portás üdvözlésképpen biccentett, majd beléptem a forgóajtókon. Úgy siklottam át a szálloda előcsarnokán, mintha az enyém lenne. A fekete-fehér padló csillogott a lábam alatt, a gazdag nők cipősarkának hangja kihagyhatatlanul visszhangzott rajta, miközben a jobbomon lévő portás felé pillantottam. A klasszikus brit dizájnnal keveredő rengeteg virágos kirakat friss illata csapott meg, és mély lélegzetet vettem, felkészülve arra, ami következik. Egy perc sem kellett ahhoz, hogy mosolyogni kezdjek, amikor ismét meghallottam Charlotte hangját a hátam mögött.

- Ugye csak viccelsz velem! - kiáltott fel.

Tökéletes. Megvagy.

Pontosan ott, ahol szükségem volt rá.

Még az ellenségeim sem tudták volna letörölni a mosolyt az arcomról, amikor megpördültem, hogy újra megpillantsam őt.

Harmadik fejezet

Charlotte

- Itt szálltál meg?

- Követsz engem? - vágott vissza.

Bámultam rá tátott szájjal, képtelen voltam válaszolni.

Alig észrevehető nevetést fújt ki.

- Ó, értem. Itt van az év esküvője. Ez egy előkelő hely. Kicsit feltűnő az én ízlésemnek, de nem én vagyok az, aki megnősül.

- Nem, nem te vagy, akkor mi a fenét keresel itt?

Fintorgott, de a mosolya nem szűnt meg.

- Üzleti ügyben vagyok itt.

- Miféle üzleti ügyben?

- Az a fajta, ami nem tartozik rád.

Elakadt a lélegzetem, mert a szavai arra emlékeztettek, hogy nem ismerem ezt a fickót.

- Bocsánat. Nem akartam... Nem akartam tolakodó lenni, csak...

- Csodálkoztál, miért tűnik úgy, hogy mindig arra megyek, amerre te. Igen, igen... Az érzés kölcsönös.

A táskámat az ujjaim között szorongatva körbenéztem a helyiségben, és próbáltam csillapítani az idegességemet. Ebben a városban nőttem fel. Soha nem ismertem a vidéki életet, vagy azt, milyen az igazi csend, mert soha nem akartam felfedezni bármi mást azon kívül, amit szerettem: Londont. A nyüzsgést és a zűrzavart. Látni mindenféle embert az élet valamennyi területén. De ma már nem éreztem ugyanezt a komfortot tőle. Hosszú idő óta először akartam elmenekülni.

Fraser - ez az idegen, akivel még csak most találkoztam - olyan volt, mint egy kis horgony a hatalmas óceánban, és a hullámok felé sodortak. Sosem gondoltam, hogy a sors a barátom, de talán, csak talán...

- Charlotte!

Fraser és én hátrafordultunk. Anyám legjobb barátnője felém tartott. Stefanie Patel több mint gyönyörű, és a vörös ruhája passzolt a vörös ajkaihoz, ráadásul olyan magas-sarkú cipőben siklott végig, ami már akkor eltörné a bokámat, ha csak felpróbálnám.

- Megcsináltad! - Tárt karokkal jött felém, csókot nyomott az arcomra. - Annyira örülök, hogy látlak.

- Stefanie - feleltem egy erőltetett mosollyal.

Alaposan szemügyre vette a ruhámat, az orrlyukai apró tágulása tudatta velem, mit gondol.

Katasztrófa. Édes Istenem!

- Csinos vagy - hazudta, majd Fraser felé fordult, és ezúttal az elismerése természetesen jött. A szeme úgy csillogott, mintha a férje nem állna húsz méterre tőle a szálloda portáspultjánál. - Te pedig biztosan Charlotte kísérője vagy. Mindannyian kíváncsian vártuk, kit hoz magával. Laurie magán kívül lesz, amikor meglátja, milyen jól nézel ki.

Fraser szeme tágra nyílt, de nem tagadott semmit. Ehelyett rám nézett, amikor Stefanie megtisztelte őt is egy csókkal mindkét arcán.

- Örülök, hogy megismerhetlek, Stefanie - vágott a szavamba Fraser, mielőtt bármit is mondhattam volna. Fintorogva néztem rá, mire ő finoman megrázta a fejét, amikor Stefanie visszafordult felém.

- Ezzel túltettél magadon, Lottie kedvesem. - Mosolyogtam, a szemem tágra nyílt. - Nos, szívesen maradnék még beszélgetni, de anyád egyértelmű utasítást adott, mindenkit vigyek be a Lancaster bálterembe, méghozzá gyorsan, amire egy-két percem van, és mindenki szétszóródott mindenfelé. Ha nem a felolvasóteremben vannak, a fele már a Beaufort bárban ül mámorosan. Úgy tűnik, Laurie nem nagyon bízik abban a duci kis drágaságban, akit ez a szálloda esküvői koordinátornak hív.

Stefanie Patel pördült egyet a sarkán, és elsuhant, mint a világ királynője.

Visszafordultam Fraserhez, kezemet a homlokomra nyomtam.

- Nagyon sajnálom. Nem kellett volna falaznod nekem.

- Gondoltam, így megspórolhatsz egy beszélgetést.

- Így van, legalábbis addig, amíg nem kell kitalálnom egy kifogást, hogy miért hagytál cserben, amint a teremben mindenki rájön, újra egyedül vagyok.

- Igen, azt hiszem, elég nagy pácban hagyhatlak. Sajnálom.

- Nem kell. - Leengedtem a kezem a combom mellé. - Majd kitalálok valamit.

- Remélem, Charlotte Grant. Remélem, igen.

Elmosolyodott. Volt valami abban, ahogy kimondta a nevemet és rám nézett, ami miatt elakadt a lélegzetem, miközben próbáltam visszafogni a gyomromban tomboló pillangókat. Várjunk csak...

Arra célzott, amire én is gondoltam? Lehet, hajlandó lenne segíteni nekem? Ez az idegen, a jóképű arccal és a halálos fenékkel? Biztos, jobb helyen is lehetne, és jobb emberekkel is társaloghatna.

De, ahogy rám nézett, mintha arra várt volna, rájöjjek valamire, amit már tudott...

- Nem találod egy kicsit furcsának, hogy mindez ma reggel történt? - kérdeztem. Elkomorult, lehajtotta a fejét és várta, hogy folytassam. - Az első kamu randim cserbenhagyott, aztán felbukkantál öltönyben, mintha esküvőre öltöztél volna. Okos vagy, könnyű veled beszélgetni, és eléggé elbűvölő, egyfajta fordított zaklató módjára... és nem is tudom. - Megvontam a vállamat, igyekeztem könnyedségre törekedni ahelyett, hogy olyan Kathy Bates, azaz Annie Wilkes[1] hangulatot keltettem volna, amitől legalább egy mérföldre rohan. - Talán szórakozhatnánk egy kicsit. Tudod... becsapni a szüleimet, hogy azt higgyék, már nem vagyok magányos, szomorú, szánalmas vénlány, mert egy olyan férfi van az oldalamon, mint te. Vagy ez túl kétségbeesett lenne? Basszus, persze, vagy nem?

- Tudsz te jobbat is, mint egy olyan ember, mint én, Charlotte.

- Igen, oké - nevettem. - Felejtsd el, amit mondtam.

- Elég nehéz ezt most megtenni. Említetted a szórakozást. Én is odavagyok érte.

- Hmm. Bárcsak mindketten őrültek lennénk, akiket nem érdekel, hogy egyikünk lehetne akár… Nem is tudom, talán tolvaj, gyilkos vagy gazember. Valójában egyáltalán nem ismerjük egymást.

- Kár, hogy nem vagyunk őrültek.

- Kár, hogy üzleti ügyeid vannak.

Fraser szólásra nyitotta a száját, de aztán újra becsukta, és azon kaptam magam, irigylem azokat a nőket, akik történetesen megcsókolták a dús ajkait, vagy végigsimítottak a haján.

- Sajnálom, idióta vagyok - mondtam, legyintettem és megráztam a fejem. - Az idegesség miatt van. Félrebeszélek tőle. Ha hozzáveszem, hogy Stefanie épp most adott egy kis ízelítőt abból, mivel kell szembenéznem a következő nyolc-tíz órában, és most itt vagyok, teljesen őrült módjára teszek ajánlatot egy vadidegennek.

Fraser végigsimított a nyelvével az alsó ajkán.

- Én nem tartalak őrült nőnek. Szerintem nagyszerű vagy. - A szívem gyorsabban vert. - De neked nem kell bizonyítanod semmit senkinek, csak magadnak, Charlotte - mondta, és azonnal Jonah jutott eszembe. Ugyanezt mondta állandóan, arra ösztökélve, legyek erősebb. Arra késztetett, ne erre a nyomorult családra gondoljak, amely olyan hatalmat gyakorolt rám, amely alól nem tudtam teljesen kiszabadulni.

- Mi van, ha ez nem arról szól, hogy bárkinek is bizonyítsunk valamit? - mondtam halkan. - Mi van, ha arról van szó, csak jól akarom érezni magam a bőrömben anélkül, hogy félig vagyok az a nő, aki voltam, amikor megérkeztem? Hogy az a Charlotte akarok lenni, aki valójában vagyok, nem pedig az a Lottie, akinek továbbra is szólítanak.

Fraser mély levegőt vett, a mellkasában tartotta, mielőtt lassan kiengedte.

- Tudom, ez szánalmasan hangzik, de...

- Azt akarod mondani, hogy szeretnéd, ha én lennék a férfi kísérőd a mai napra? - vágott közbe.

Körülnéztem és felnevettem az abszurd ötleten, amíg a nevetésem túl gyorsan el nem apadt, és azon kaptam magam, hogy ismét komoly arckifejezéssel nézek Fraserre.

- Ha azt mondom, fizetnék neked, hogy segíts nekem pár órát? Úgy értem, szívesen megtenném. Megtehetném...

- Mit gondolsz, mennyit érek? - A szeme az enyémet kutatta.

- Sokkal többet, mint amennyit megengedhetek magamnak.

- Mondj egy számot.

Megnyaltam kiszáradt ajkaimat, és arra a kevés pénzre gondoltam, ami a bankszámlámon volt, a meg-takarításomra, amit vészhelyzet esetére tettem félre, és nem tudtam elképzelni nagyobb szükségét, mint ez a pillanat itt és most. Éppen lángra akartak lobbantani, és szükségem volt valakire, aki elég simulékony és magabiztos ahhoz, hogy eloltsa a lángokat.

- Száz dollár óránként? - mondtam kérdésnek hangoztatva, és összerezzentem a gondolattól. Talán túl keveset ajánlottam.

Fraser elhúzta a száját és felvonta a szemöldökét.

- Nem rossz.

- Kétségbe vagyok esve, Fraser, és nem szégyellem bevallani.

Egyedül nem tudom ezt végigcsinálni. Szükségem van valakire. Bárkire.

- Veszélyes játék egy idegent meghívni a családodba. Akár gazember is lehetek.

- Még mindig jobb lennél, mint az esküvő vendégeinek hetvenöt százaléka.

- Nem tudom eldönteni, bátor vagy ostoba vagy - görbült apró mosolyra ajka.

- Egy kevés az egyikből, sok a másikból?

Fraser továbbra is kutatott a szememben valami után, amit nem talált, és tudtam, nehezen tud dönteni. Vagy ez, vagy pedig próbált kitalálni valamit, hogyan tudna finoman cserbenhagyni. Csak elképzelni tudtam, milyennek tűnhettem a szemében; egy nevetséges ruhába öltözött nő, aki könyörög és alkudozik férfiakkal, akiket szó szerint az utcán talált. Minden, amit mondtam, lejátszódott a fejemben. Tudtam, hogyan hangzott. Nevetséges ötlet, amely egy gyenge nő elméjében született, akinek ennél jobbat kellett volna kitalálnia. Mégis ott álltam, és kétségbeesetten vártam, hogy igent mondjon, nem törődve a holnappal.

Előrelépett, kezét az arcomra tette, magamba szívtam arcszeszének illatát, amitől a gyomrom megremegett, miközben visszabámultam rá.

- Csak egy bolond utasítana vissza egy ilyen őrült nőt, mint te - mondta halkan.

A szívem hevesen dobogott a mellkasomban, ostobán és naivan.

- Ez egy igen?

- El kell intéznem néhány hívást.

Fraser azonnal elengedett, megfordult és elsétált anélkül, hogy határozott választ adott volna. Szétnyílt ajkakkal és gyakorlatilag remegő lábakkal bámultam utána azon tűnődve, vajon visszajön-e valaha, vagy elijesztettem őt örökre.

***

Tizenöt perc várakozás után megkaptam a választ.

Fraser nem tért vissza, és a fejemben hallottam, miként könyörögtem neki, hogy velem töltse az idejét. És ez a tizenöt perc minden másodpercében kísértett.

Ez egy igen? Micsoda idióta vagyok.

- Mit keres itt kint? Már minden vendégnek le kellett volna ülnie. Be kell mennie a szertartási terembe - mondta egy csinos, alacsony, állig érő, festett hajú hölgy, miközben felém sietett, és kezével a dupla ajtó felé intett, amely mellett várakoztam. - Az esküvő mindjárt kezdődik.

- Azt mondták, itt várjak.

- Ki mondta?

- Az anyám. Laurie Grant.

A nő megállt, és megrántotta túl szoros blézerének gallérját. Vetettem egy pillantást a bal melle fölött lévő arany kitűzőre, és rájöttem, valójában ő a Savoy esküvői koordinátora aznapra. Volt egy olyan érzésem, hogy az ilyen eseményekre sokan állnak rendelkezésükre, valamint majdnem egy tucat komornyik, aki minden kívánságukat teljesíti.

- Á - mondta mosolyogva. - Ön bizonyára Lottie.

- Charlotte - javítottam ki.

Kínos csendben vártunk, amíg meghallottuk a násznép érkezésének zaját. A márványpadlón csattogó magassarkú cipők kopogását. A túlságosan szédült felnőtt nők rikácsoló hangját. A drága szövetek zizegését és anyám határozott hangját, amint parancsokat osztogat bárkinek, aki az útjába kerül.

Először apámat pillantottam meg. Befordult a sarkon, és amikor a tekintetünk összeakadt, elmosolyodott, amitől egy pillanatra megkönnyebbültem, mielőtt a társaság többi tagja szorosan követte őt.

- Ott van! - kiáltotta anyám, Louboutin cipőben felém sietve, és a legfinomabb selyemből és organzából készült, lebegő aranyszínű ruháját viselve, amiben megmutatta a legnagyobb előnyét: a tónusos vádliját. Egy csipetnyi előkelőség, amivel tudatta a körülötte lévőkkel, hogy még mindig megvan benne.

- Drágám, tudtam, hogy nem hagysz cserben - nyögte, miközben a bicepszemet markolta, és oldalra döntötte a fejét, hogy óriási kalapja ne csapódjon a homlokomhoz. - És nézzenek oda... ruhában! - Hátralépett és szemügyre vett. - Úgy tűnik, mintha egy átlagos utcai extravagáns ruha lenne. Nem volt jó az a piros, csipkés darab, amit küldtem neked?

- Nem igazán passzolt - hazudtam.

- Hmm. Gondolom, felszedtél egy kis súlyt, mióta utoljára láttalak. Nem baj. Majd megmondom a tervezőnek, hogy terhes vagy. - Ledöbbentem, éppen nagyon dühös vitába akartam kezdeni, amikor gúnyosan felnevetett. - Ez csak egy vicc, Lottie. Mi az? Csak neked szabad itt humorosnak lenni?

Olyan erősen haraptam a nyelvembe, hogy azt hittem, le fogom rágni azt az átkozottat, de anya egyszerűen megpördült és félreállt az útból, hogy lássam, a nővérem ott áll a legcsodálatosabb menyasszonyi ruhában, amit valaha láttam.

Emelia Grant istenien nézett ki a halszálkás ruhában, ami kiemelte hibátlan idomait. A Bardot stílusú ruha átölelte karjait, és felfedte elefántcsont színű dekoltázsát, amelyet az elképzelhető legnagyobb gyémánt nyaklánc díszített. Barna haját feltűzte, amit nem láthattam, mert a pompás fátyol eltakarta, és könnyed simogatással csordogált le a hátán.

Igazi hercegnővé változott.

- Emmie... - Mondtam, és mosolyom kiszélesedett, miközben közelebb léptem hozzá, figyelmen kívül hagyva a nyolc, pirosas-rózsaszín ruhába öltözött koszorúslányt körülötte. - Hű, de jól nézel ki... - ráztam meg a fejem. - Olyan vagy...

- Lottie - dünnyögte, könnyek gyűltek a szemébe, amikor elmosolyodott. - Mi a fene van rajtad?

Lenéztem a ruhámra. Krémszínű, a legaranyosabb barack- és menta színű pasztellvirágokkal, amelyek lebegtek rajta, és éppen a térdem fölé ért. A derekát egy hozzá illő anyagból készült övvel fűztem át.

- Az egy kendő? - Emmie felhúzott szemöldökkel kérdezte. - Istenem, vedd le! Nem engedhetem, hogy a húgom kendőt viseljen az esküvőmön. Ez nem 1996.

Anyám a fülbevalójával babrált, összeszorította az ajkát, és felnézett a mennyezetre. Gyakorlatilag hallottam a gondolatait: Azt a csipkeruhát kellett volna felvenned, amit küldtem neked, Lottie.

- Szerintem gyönyörűen nézel ki, drágám - szólalt meg apa a védelmemben, mire anyám olyan pillantást vetett rá, amitől igazított nyakkendője csomóján, és megköszörülte a torkát. - De talán Emmie kedvéért levehetnéd a kendőt. Csak mára.

Minden szem rám szegeződött, én pedig elkezdtem összezsugorodni. Istenem, de szerettem volna vitatkozni - megmondani mindegyiküknek; húzzanak a picsába -, de ez volt Emmie esküvőjének napja, és megígértem nekik, hogy jó leszek. Annak ellenére, hogy lázadónak tettettem magam, az ilyen pillanatokban jöttem rá, mi is vagyok valójában.

Egy puhány.

- Jó, rendben - motyogtam.

Mielőtt felfogtam volna, mi történik, anyám lerántotta rólam, és úgy dobta oda a Savoy esküvői koordinátorának, mintha ő lenne a saját szobalánya erre a napra. Nem vesztegette az idejét a nyűglődésre, derékban lehúzta a ruhámat, és feljebb tolta a melleimet, hogy mutassak egy kis dekoltázst. A hajamat, amely természetes karamellás árnyalatai miatt az őrületbe kergette a féltékenységtől, babrálni kezdte, majd hátrébb állt, és gondolataiba mélyedve szemügyre vette.

- Ez jó lesz - hümmögte. - A hajad jobban mutatna leengedve. Úgy eltakarja a füledet.

- Ezt észben tartom - mondtam összeszorított fogakkal, miközben a körmeim kétségtelenül félhold alakú mélyedéseket hagytak a díszes táskámban. Emmie-re pillantottam. - Gratulálok, nővérkém. Gyönyörű vagy ma. Sok szerencsét mindenhez.

Csak mert nem akartam, hogy az én életem is olyan legyen, mint az övé, nem azt jelentette, ne tisztelném az ő álmát. Már épp készültem megfordulni, hogy otthagyjam őket, amikor anyám ismét magára vonta a figyelmemet.

- Alig várjuk, hogy megismerjük a párodat, Lottie - kiáltotta Emmie. - Hol van? Már a bálteremben?

Az arcom lángolt, ismét minden szem rám szegeződött.

- Öhm... igazából, ami azt illeti. Nem tudott...

- Ne mondd, hogy egyedül jöttél - vonta fel Emmie a szemöldökét.

Megnémultam, belekerültem a családom elit életébe, és úgy éreztem magam, mint egy koldus, aki nem tudta elérni azt a színvonalat, amit elvártak.

- Randevúztál valaha, drágám? - kérdezte anya, hamis együttérzést sugallva.

- Persze.

- Akkor hol van?

- Ő csak... ő...

- Kicsim! Visszajöttem! - szólt egy hang a jobb oldalamon. Fraser mellém sietett, kigombolt öltönykabátja lobogott mögötte, és szűk, fehér inge feszült a nyilvánvaló izmain. Mielőtt még felnézhettem volna jóképű arcára, vagy megkönnyebbülést érezhettem volna, Fraser a karjába emelt, és dús, mennyei ajkait a homlokomhoz nyomta, miközben arra kényszerített, élvezzem az egymáshoz érő bőrünk érintését.

Visszajött. Velem maradt...

És éppen most csókolt homlokon.

Megcsókolt engem!

A testem ledermedt, mielőtt elhúzódhattam volna tőle, majd könnyedén visszaengedett a lábamra, amitől megtántorodtam és felpislogtam rá.

- Bocsánat, hogy eltűntem egy percre. Ismersz engem. Beszélgetni kezdek idegenekkel, és úgy tűnik, nem tudok elszakadni tőlük.

Ahhoz képest, hogy okos lány vagyok, nem jutott eszembe semmi, amit mondhatnék.

Az egyik karja még mindig a derekam köré fonódott, magához rántott, én pedig megtántorodva estem neki.

- Helló, én vagyok a barátja. Fraser - mosolygott anyámra, és kezet nyújtott neki. - Ön bizonyára Charlotte édesanyja. Sokat mesélt önről.

A pasim! Mi a fene történt?

Anyám ugyanolyan csodálkozva bámult rá, mint én. Ha ez egy rajzfilm lett volna, csillagok pörögnének a szemében, a szíve a mellkasában láthatóan dübörögne, és a szája sarkából nyál csorogna.

- Milyen édes - suttogta anyám, mielőtt kecses kezét Fraser gigantikus tenyerébe csúsztatta. - A barátja? Lottie sosem mondta...

- Á, ismeri Charlotte-ot - válaszolta Fraser, és nyilvánvalóan igyekezett kijavítani a nevemet. Nem értettem, honnan tudta, hogy ezt kell tennie. - Mindig tele van titkokkal és rejtélyekkel - mondta, miközben elengedte anya kezét, és ismét az oldalához húzott, olyan könnyedén, mintha nem nyomnék többet egy tollpihénél. - Ez az egyik a sok dolog közül, amit imádok benne.

Ez rosszabb, mint gondoltam.

Fraser bemutatkozott apának és Emmie-nek, majd egy rövid bókot is adott a nővéremnek, mielőtt visszafordult hozzám.

- Hé, hová tűnt az a kendő? Imádtam rajtad. - Fraser az arcomhoz emelte az ujjait, és végigsimított az ott látható píron. - Nem mintha számítana. Akár egy autóülés huzatot is viselhetnél, számomra akkor is te lennél a legszebb nő a teremben.

Én...

Meg akartam ölni.

Vagy összeházasodni vele alkonyatkor.

Nem voltam teljesen biztos benne, hogy az érzelmeim melyik irányba lendülnek.

- Fraser. - Feszülten elmosolyodtam. - Hagyjuk ezt a fajta beszélgetést, amikor kettesben vagyunk, jó?

- Bocsánat. Nem tehetek róla. - Újabb gyengéd csókot nyomott a homlokomra, és utáltam beismerni, de ettől az egyszerű cselekedettől jobban éreztem magam, mint az elmúlt években. - De igazad van. Tegyük félre a szerelmünket, hogy helyet csináljunk valaki másnak erre a napra. Menjünk be a szertartásra, bébi. Hmm?

Negyedik fejezet

Charlotte

- Bébinek hívtál - sziszegtem, és az előttem álló anyakönyvvezetőre mosolyogtam, miközben együtt men-tünk végig a folyosón, hogy megtaláljuk a helyünket.

- Nem tetszik?

- Nem, ez undorító. Csak a görények hívják a nőiket bébinek.

- Ez nem igaz. Smokey Robinson egy úriember volt. Egy zseni.

- Ki? - fintorogtam.

- Ooo, Baby, Baby… - suttogta dalra fakadva, és megdobogtatta a szívemet, amikor rekedtes hangján egy olyan dallamot énekelt, amit bárki felismerhetett.

- Ez nem aranyos, Fraser. Épp próbálok mérges maradni.

- Miért?

- Mert... csak... - Nem tudtam mit mondani. - Nincs több bébi, oké? Még egy követelmény a mai napra.

- Elnézést - vigyorgott. - Nem tudtam, hogy ez ennyire elítélendő. - Keresztet vetett mielőtt felnézett a plafonra. - Szeretlek, Smokey. Ne törődj vele.

- Nem vicces - préseltem össze az ajkaimat.

- Ez egy hosszú nap lesz - sóhajtott, képtelen volt elfojtani a jókedvét.

Mindketten megtaláltuk a helyünket és leültünk. Éreztem Fraser tekintetét. Bizsergett a testem, amikor elképzeltem, ennyire rám figyel. Minden erőmet be kellett vetnem és visszaszorítsam az arcomra felkúszó pírt.

- És ha már itt tartunk, el sem hiszem, hogy meg-csókoltál - mondtam, figyelmen kívül hagyva a fojtó tekintetét, miközben a saját zavaros gondolataim zakatoltak az agyamban.

- Csak homlokon. És ha ez a köszönetnyilvánításod, akkor még dolgoznod kell rajta. Én vagyok az, aki kisegít téged.

- Tudom, de emlékeztetnem kell, hogy valójában nem is ismerjük egymást.

- Tisztában vagyok vele.

- Akkor mi a fenéért csókoltál meg így?

- Hogyan?

A testem egészen elvörösödött.

- Mintha... mintha ez normális lenne. Mintha mindig ezt csinálnánk.

- A homlokod volt. Alig értem hozzád.

Már a gondolattól is nyelnem kellett.

- De akkor is. Olyan érzés volt...

- Micsoda?

- Túl intim.

- Nem láttam, hogy bárki más a segítségedre sietett volna. - Megigazította a kabátja szélét, és kényelembe helyezte magát, ami lehetetlennek tűnt, tekintve a nyilvánvaló izomhegyet. - Vagy homlokon csókollak, vagy megbántok valakit, akit szeretsz, amiért így beszél veled. A kevésbé valószínű jelenetet okozó opciót választottam.

Tátott szájjal bámultam rá.

- Hallottad, mit mondtak nekem?

- Minden egyes szót. - Az arca szigorúvá vált, és az előttünk lévő anyakönyvvezetőre összpontosított. - Nem szeretem az olyan embereket, akik azt hiszik, jobbak mindenkinél, Charlotte. Tekintsd ezt egy kiváltó oknak számomra.

Összeszorult a gyomrom, és felállt a szőr a tarkómon.

- Nos, akkor ma pokolian ki leszel akadva - válaszoltam.

- Úgy tűnik, igen.

Tanulmányoztam az erős profilját. Egyértelműen jóképű, az biztos, de a szemében volt valami, és tudtam, több van ebben a történetben, mint amit valószínűleg valaha is megtudok. Fél nap nem elég ahhoz, hogy megismerjem, ki is ő valójában, de fél nap volt minden, amim volt.

Egy részem azon tűnődött, vajon kiváltság vagy munka lehámozni ezeket a rétegeket, de egy pillantás a szokatlanul őszinte tekintetébe, és úgy döntöttem, a pillanatnak élek.

Bébi, Smokey Robinson, homlokpuszi, meg minden.

Hamarosan megkezdődött a szertartás. A második sorban ültünk, és mindent láttunk. Az esküvő a maga teljességében a fényűzés megtestesítője volt, vakító fehér és a leggazdagabb pirosas-rózsaszínnel, amely minden elérhető felületen látható volt. A falakat áttetsző organzával borították, és a több ezer tökéletesen elhelyezett tündérfény olyan érzést keltett, mintha a csillagok között élnénk, nem pedig a valóságban, egy negyven négyzetméteres szobában. Minden egyes fehér, szalaggal körbefont széket olyan valaki foglalt el, aki ugyanolyan gazdag volt, mint a családom. Vajon Emmie ismerte egyáltalán a jelenlévők felét, vagy egyszerűen csak anyám kérésére voltak itt?

Az számít, kivel látnak, nem az, hogy kivel akarsz lenni, szokta mondani. Főleg, amikor azt hitte, rossz gyerekekkel lógok a suliban. Anya sokkal inkább szerette volna, ha a gonosz lányokkal vagyok együtt, mint egy asztal körül üljek és nevessek valódi, hasonló gondolkodású barátokkal, akik törődnek velem. Azt akarta, olyanokkal járjak iskolába, akiknek a szülei Aston Martint vezettek, miközben én mindig is csak egy Ruby nevű lánnyal akartam biciklizni a hátsó utcákon, akit a szülei korán elhagytak, és a két nagyszülőre bízták, akik szerint a pénz egyenlő a szeretettel. Ruby ismerte a való életet. Ismerte a fájdalmat. Valahányszor lehetőségem nyílt beszélgetni vele, a világ valóságosnak tűnt, nem mesterkéltnek, kevésbé hamisnak.

Megtanított dolgokra. Megtanított arra, nem baj, ha hálás vagyok, és mégis valami mást akarok.

Hiányzott nekem. Kíváncsi voltam, mit gondolna erről a napról.

Emmie belépett a terembe, ahol mindenki azt kiáltotta: „Áh!” és találkozott a majdnem férjével, Lucasszal a förtelmesen drága, virágos ívnél, amit az anyakönyv-vezetőnek készítettek, hogy alatta álljon. Megtörtént a fogadalomtétel, a háttérben pedig egy hárfaművész játszott, és a koszorúslányok élték a szerepüket. Minden alkalommal, amikor Emmie úgy tett, mintha elakadna a boldogságtól, a szemüket törölgették.

Micsoda baromság.

Az egész gyerekkoromat vele töltöttem. Felismertem a hamis sírást, amikor megláttam.

Fraser közelebb hajolt hozzám.

- Azt hiszem, most egy kicsit érzelgősnek kéne lenned.

- Ez az egész színjáték. - Megráztam a fejem. - Az igaz szerelemnek nem kell ötvenezer font, hogy igazinak számítson.

- Ha van pénzed, miért nem használod?

- Ha túl sok van belőle, add oda azoknak, akiknek semmijük sincs, és hagyj fel a kérkedéssel.

A mellettem ülő idős nő - felismertem, az apám egyik dédnagynénje volt - megköszörülte a torkát, és fagyos tekintettel nézett rám, figyelmeztetve Frasert és engem, hogy nem vagyunk eléggé csendesek. Gúnyos mosollyal köszöntem meg neki, és úgy tettem, mintha nem lenne ott, és nem szúrna tőröket a profilomba.

Mint minden ilyesmi, a szertartás is hamarabb véget ért, mint bárki várta volna. Alig húsz perc, és a végső dolgok kimondása örökkévalósághoz vezetett ugyanazzal a személlyel. Ettől ugyanúgy megborzongtam, mint amikor tizennégy évesen a Kukorica gyermekeit néztem Ruby-val. Nevetett, amikor a kanapé párnái mögé bújva könyö-rögtem neki, kapcsolja ki.

Charlotte, nem tudsz csak úgy elzárkózni azoktól a dolgoktól, amelyek megijesztenek. Az élet nem engedi, hogy elbújj ez elől a szarság elől. Lehet, sokkal tovább tudod kijátszani a félelmet, mint másoknak sikerül, de a végén mindig ott lesz. Ezért kell szembenézned vele. Ne félj. Fogd meg a torkánál fogva, és addig fojtogasd az életet belőle, amíg a félelem már nem létezik - mondta nekem.

Fiatal korához képest mindig is bölcs volt.

- Mostantól férjnek és feleségnek nyilvánítalak titeket. Lucas Williamson, végre megcsókolhatod gyönyörű menyasszonyodat.

A szavak úgy hangzottak, mintha egy bokszringben hirdették volna ki Vegas közepén, és miközben felálltam, hogy a többiekkel együtt tapsoljak örömömben, nem tudtam megállni, hogy ne érezzek bénító elégedetlenséget az egész miatt.

Ha valaha is férjhez megyek, azt akartam, az első csókom a férjemmel négyszemközt történjen meg. Csak mi ketten, megpecsételve az alkalmat egy kis tapizással a biztonság kedvéért. Távol azoktól az emberektől, akik nem számítottak, távol a fényképezőgépektől, amelyek többször az arcunkba kattognak.

Nem kellene szentnek lennie annak a pillanatnak, amikor két ember összeköti magát életük hátralévő részére?

Nem kellene, hogy csak ők emlékezzenek rá igazán?

Szívből, és nem a show kedvéért.

Fraser keze megfeszült a hátamon, én pedig lenyeltem a negatív gondolataimat, és olyan hamis mosollyal pislogtam rá, mint a nővérem. Aztán lassan tapsolt nagy, durva és nehéz kezeivel, közben a kutató tekintete végig engem tanulmányozott. Tetszett az érzés, a pillantása égette a bőrömet.

A vonósnégyes életre kelt, kiszakítva a gondolataimból, és felerősítve az éljenzést a teremben, ahogy Emmie és Lucas az anyakönyvvezető asztala mögé lépett, hogy lefényképezzék őket, miközben aláírják az anyakönyvet.

Olyan mesterkélt.

Olyan erőltetett.

Ide mosolyogj. Döntsd el a fejed. Csücsörítsd ki azokat a szép ajkakat. Mutasd meg a világnak, milyen tökéletes vagy, Emelia Grant-Williamson.

Hogy képes ránézni ezekre a képekre, és azt gondolni: Nézd, milyen szerelmes vagyok? Számomra annyi őszinteség volt az arcán, mint azokon a borzalmas fogfehérítő reklámokban használt modelleken. Lehet, hogy széles volt a mosolya, de a szemében nem volt szerelem.