Borítószöveg

„Szolnokregény. Igazából novellafüzér. Huszonegy érdekes, jó történet a tizenegyedik század közepétől a legvidámabb barakk koráig. Ami összeköti őket, az maga a település, a Tisza és a Zagyva találkozásánál elterülő pelikáncímeres város, amely hol virágzásnak indul, hol elpusztul a századok során. A könyv Magyarország históriájáról szól, abból villant fel epizódokat, s Szolnok az a hely, amely mutatja, szemlélteti az egészet, hiszen éppúgy alakítója, elszenvedője történelmünknek, mint bármely más vidék, helység. A kitalált kisemberek mellett (akik ebben a hídvárosban élnek-halnak, dolgoznak, boldogulnak, vigadnak, küszködnek, szeretkeznek, nevelnek gyereket) rendre megjelennek az ország és a város nagyjai: Szolnok ispán, Zsigmond király, Dobó István, Nyáry Lőrinc, Verseghy Ferenc, Széchenyi, Kossuth, Jókai, Ferenc József, Szamuely, Horthy István, Kádár János. A szolnokiak sok-sok ismerős történettel, helyszínnel, utcaképpel találkozhatnak a könyvben, a nem szolnokiak pedig a felfedezés örömével lapozhatják – elvégre Kosztolányi Édes Annáját vagy Ottlik regényét, az Iskola a határont sem csak krisztinavárosiak, illetve kőszegiek olvassák.”

Jenei Gyula:

„Az egész egy Pettenkofen nevű osztrák festővel kezdődött, aki obsitosként érkezett a szabadságharc leverését követően Szolnokra, és azonnal magával ragadták a város ecsetre kívánkozó színei és jellegzetes életképei. Festővásznával és palettájával hol a piacon, hol a főutcán, hol a Tisza és a Zagyva torkolatánál, hol a Tabánban tűnt föl, és az itt készített érzékletes, buja festményeit magával vitte nem csupán az ország más pontjára, hanem külföldi kiállításokra is. Neki köszönhető, hogy nem sokkal később más piktorok is elkezdték fölfedezni maguknak Szolnokot. Számosan közülük már akkor is komoly hírnévnek és elismertségnek örvendhettek. A művészek szemtől szemben láthatták és örökíthették meg ecsetvonásaikkal azt, ahogyan az alföldi kisvárosból néhány évtized, sőt év leforgása alatt prosperáló, gazdag, iparosodott és polgárosodott település lett, az Alföld lüktető szíve.”

Benedek Szabolcs 1973-ban született. Szolnokon nőtt fel, a város mindmáig inspirációként és irodalmi nyersanyagként jelenik meg a műveiben.

© Benedek Szabolcs, 2025

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

ISBN 978-963-620-553-9

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kötet megjelenését támogatta Szolnok megyei jogú város a jubileumi év alkalmából.

Megjelent Szolnok város neve első említésének 950. évfordulójára

A szerző köszöni

dr. Bagi Gábor

dr. Horváth László

Jámbor Csaba

Jenei Gyula

Kovácsné dr. Kaposvári Gyöngyi

Károly Nóra

Szutorisz-Szügyi Csongor,

valamint Szolnok Megyei Jogú Város Önkormányzata segítségét és támogatását

Ki viszi át az ispánt?

Ha utólag lett volna módja mindezt részletesen elmesélni, Szolnok ispán bizonyára azt mondta volna, hogy a dolgok akkor váltak különösen vészterhessé, és akkor csapott igazán magasra az indulatok lángja, amikor Gellért püspök elkezdte megáldani a tömeget. Békességről persze azt megelőzően se volt szó. De ezen nem lehetett csodálkozni. Amióta a szent életű István király visszaadta lelkét a Teremtőnek, az országnak jószerivel egyetlen nyugodt perce sem akadt. Hol saját kicsinységüket tombolással és akadékoskodással leplezni próbáló zsarnokok, hol okkal-oktalanul egymásnak feszülő urak, hol felbőszült lázongók tiporták azt a mindaddig erősnek hitt, ezekben az években mégis fölöttébb zsengének mutatkozó veteményt, amelyet István király alkotott meg Krisztus nevében, országa és népe javára, nem mellesleg pedig azoknak az érdekében is, akik most a vérszagtól elbódulva igyekeztek felforgatni mindent, és mihamarább visszatérni a hamis ábrándok közé festett múlt rozoga keretei közé.

Másokkal egyetemben Szolnok ispán is aggódva fogadta az Alföld mélyéről érkező, fékevesztett, önmagából kifordult, megvadult tömegről szóló híreket, ám Gellért püspök rendre arra intette őket, hogy ne haragudjanak ennyire az eltévelyedettekre, elvégre nem tudják, mit tesznek. Megvezették és hamis ígéretekkel becsapták ezeket az embereket, különben meg azt sem árt elfelejteni, hogy az Úr időről időre próbára teszi az őt követők hitét, amihez akár a mártíromság is hozzátartozik. Attól sem szabad megijedni – magyarázta az övéinek Gellért –, hiszen mi másban bizonyíthatnánk leginkább az állhatatosságunkat, ha Krisztus szent nevével az ajkunkon halunk meg hitünkért és egyházunkért.

Amikor a lázadók elkezdték kövekkel dobálni őket, Szolnok ispánnak az jutott eszébe, hogy Gellért püspöknek mintha egyenesen a mártíromság lenne a célja. Különben mi másnak lehetne az őrültségen kívül nevezni azt, hogy valaki Isten igéjét hirdetve elkezdi megáldani mindazokat, akiknek szakadozott ruhája papok és szerzetesek vérétől iszamos, apáik szokása szerint varkocsba vágott hajuk fölgyújtott templomok füstjét árasztja magából, és hátat fordítottak Krisztusnak, azért, hogy visszatérjenek őseik babonáihoz? Persze Szolnok ispánnak is tudnia kellett, hogy a hit egyeseknél időnként egyfajta szent őrületet jelent. Amúgy meg Gellért püspöknek a maga szempontjából valóban nem volt vesztenivalója. Idős ember volt, több mint egy évtizede már, hogy elveszítette legkedvesebb tanítványát, az egész országra nézve tragikusan fiatalon meghalt Imre herceget, majd arra kényszerült, hogy megtört tekintettel, szomorúan lássa, miként bontják le egyesek hol szándékoltan, hol tudatlanságukban István király maradandónak és örökérvényűnek szánt hatalmas művét.

Gellért egyébként a néhai királynak mind a két utódjára vegyes érzelmekkel tekintett. Orseolo Péterre már csupán amiatt is, hogy amaz és a püspök eredetileg két ellenlábas velencei családból származott, és különben is, a püspök alkalmatlannak tartotta ezt a hirtelen haragú embert az uralkodásra. A kiszámíthatatlan, bárdolatlan dúvad Aba Sámuelre meg azért, mert sem képességeit, sem őt magát nem érezte elégségesnek ahhoz, hogy a trónra üljön. De hát erről egyik esetben sem Gellért püspök döntött, aki nem tehetett mást, mint időről időre felrótta mindkét királynak bűnös cselekedeteiket, és mostanában meg annak a meglátásának adott mindenfelé hangot, hogy az, hogy az országban ennyire elszabadultak az indulatok, Orseolo Péter és Aba Sámuel ártalmas tevékenységének egyenes következménye.

Szolnok ispán viszont nemigen bírta magáévá tenni Gellértnek a lázadókkal szembeni jámbor engedékenységét és elnéző gondolatait. Azt persze tudta, hogy a püspök járatos a politikában, és nem csupán itt, a királyi udvarban, de még odahaza, Velencében is épp elég tapasztalatot szerzett a hatalmi ügyek intézése terén. Szolnok ispán mégis nehezen hitte el Gellért vélekedését, miszerint András herceg pusztán azért engedte szabadjára a pogány lázadók tombolását, hogy híveket szerezzen magának, akikre támaszkodva megragadhassa az ország gyeplőjét, majd utána erős kézzel rendet teremthessen. Kérdés, hogy valójában miféle rendet képzelt el a herceg. A bátyjáról, Leventéről például az a hír járta, hogy mindenben az ősök hagyományait követte: jurtában lakott, lótejet ivott, a fejét leborotválta és a hajából csupán egy varkocsot hagyott meg, pogány bálványokat imádott, sámánokkal vetette körbe magát, és minden jel szerint korántsem számításból, hanem saját meggyőződését követve bólintott rá a lázadók azon követelésére, hogy az István király által alkotott keresztény világot földúlva apáik útját akarják járni. Amiről pedig ép ésszel, más pusztai népek sorsát példaként véve tudni lehetett, hogy pusztulásba vezet. Ezt ismerte föl annak idején István király és atyja, Géza fejedelem, és ezért vezették a távoli pusztákról érkezett magyarokat Isten oltalma és az anyaszentegyház védelme alá, a keresztény országok közé.

A sors útjai kifürkészhetetlenek. Szolnok ispán abba bele sem akart gondolni, vajon az égiek intézték-e úgy, hogy Levente nem sokkal a külhonból való hazatértét követően váratlanul betegségbe essen, majd rövid időn belül meghaljon. Az ország jövőjét tekintve ez a fordulat talán kedvezőnek, vagy legalábbis reménykeltőnek volt mondható. Annak idején Vazul mindhárom fia menekülésre kényszerült, miután apjukat azzal vádolták meg, hogy merényletet készült elkövetni unokafivére, István király ellen. A hercegek nem akarták megvárni, hogy Vazul sorsára jussanak, és őket is megvakítsák, a fülükbe pedig forró ólmot öntsenek. Csak a legkisebb fiú, Béla maradt lengyel földön, Levente és András egészen Kijevig futott, ahol utóbbi feleségül vette a nagyfejedelem lányát, amihez bizánci módra meg kellett keresztelkednie. Meglehet, Leventével ellentétben ő mégsem akarja teljes egészében fölszámolni István király művét. Gellért püspök is ebben bízott, amikor a rend híveit maga köré véve elindult, hogy András herceggel találkozzék. Na meg abban, hogy ha a herceg netán mégis megingott volna a hitében, ő majd megerősíti benne.

A lázadók birtokba vették az ország keleti felét. Gellért és kísérete tudták, hogy veszélyes lesz az út, mihamarabb Andráshoz akartak hát érni. Miután elhagyták Fehérvárt, a Dunán a keleni révnél készültek átkelni, onnét terveztek továbbhaladni a Szolnok ispán alá rendelt földvárhoz, ahol az ispán szavai szerint akár meg is húzhatják magukat, míg a herceg odaérkezik; avagy, ha akarnak, azon a ponton, ahol a Zagyva belefolyik, át is kelhetnek a Tiszán, onnét mehetnek nyílegyenesen az Alföld közepe felé. Hogy melyik változatot kövessék, azt egyelőre nem tudták eldönteni: a püspök sietett volna mielőbb találkozni Andrással, az ispán viszont úgy vélte, biztonságosabb volna megvárni a herceget a Tisza és a Zagyva találkozásánál – a földvár falai mögött védelmet lelhetnek, annak idején István király parancsára emelték őket, aki ugyancsak ott kelt át a Tiszán, amikor hadai élén az erdélyi Gyula ellen vonult.

Arra azonban Gellért kíséretéből senki nem számított, hogy a lázadók máris átjutottak a Dunán, és a Kelen-hegy lábánál beléjük botlanak.

– Átkozott pokolfajzatok! – kiáltotta Szolnok ispán, miközben a feléjük tartó sokaság ordítozásától megrémült lovát próbálta visszatartani. – Ezek sem Istent, sem embert nem ismernek.

Nem tudta, kinek kiabál, a püspököknek, hogy figyelmeztesse őket, vagy önnön magának, hátha a saját hangjából bátorságot merít. Igazából egyikkel se ment semmire. A lázadók sokkal többen voltak, mint ők, és seregük annak ellenére is erősebbnek látszott, hogy páncélt nem viseltek, és a fegyvereik egy része is földműves- és halászszerszámokból lett átalakítva. Sokkal elszántabbnak és harciasabbnak mutatkoztak a nyugat felől érkezőknél, akik közül félő volt, hogy többen át fognak amazokhoz állni, ha másért nem, hogy az irhájukat mentsék. Avagy azért, mert ösztönösen az erősebbhez vonzódtak. Márpedig ekkor a lázadók tűntek erősnek. Orseolo Péter megmaradt hívei szerte az országban védekezni, sőt menekülni kényszerültek. Szolnok ispán is jobbnak látta embereivel Gellért püspökhöz csatlakozni, abban bízva, hogy András herceg szolgálatába állva majd átvészeli ezt a vészterhes időszakot.

A püspökök közül hárman nyikkanni sem mertek, halálsápadtan meredtek maguk elé, mintha abban reménykednének, hogy láthatatlanná válnak, miközben az a pár tucat fegyveres, aki még Fehérváron csatlakozott hozzájuk, tehetetlenül nézte, ahogy a lázadók közelebb jöttek, majd körbevették a püspököket szállító szekeret. A pogányok a papokat becsmérelték, köpködték, átkozták őket, és olyanokat ordítottak, hogy elég a tizedből meg a kötelező templomépítésekből és a misékből. Mivel azonban ott lobogott a szekér fölött a vörös színű királyi lobogó – noha azt nem igazán tudta volna senki megmondani, ki most a király, vagy lesz-e még valaki egyáltalán –, a kezdeti dühkitöréseket követően a tömeg valamelyest mégis csak meghunyászkodni látszott. Vagy legalábbis nem tudták eldönteni, mi most a teendő. És mivel az is kitűnt, hogy nincsenek igazi vezetőik, csupán egymást hergelő hangadóik – közöttük néhány szokatlanul vérmes asszony, akik az első percekben harsányabbaknak és harciasabbaknak mutatkoztak a férfiaknál is –, a kezdeti bőszültséget követően a lázadók soraiban hamar tanácstalanság mutatkozott.

– Engedjetek utunkra bennünket! – kiáltott megint Szolnok ispán, ezúttal már a lázadóknak. – András herceghez megyünk.

Ezt az átmeneti tétovaságot érthette esetleg félre Gellért, aki bizonyára meg volt győződve arról, hogy a helyzetet valamilyen módon a maga oldalára tudja fordítani, mivel fölállt a szekéren, hogy az Úr bocsánatát kérje az ellene szegülőknek, egyúttal pedig megáldja őket. Amazok viszont a latin szavak hallatán ismét, immáron az addiginál is vadabbul ordibálni kezdtek, majd a katonákat lerángatták a nyeregből, kicsavarták a kezükből a dárdát, eltörték a királyi lobogó nyelét, a püspököket meg az áradó Duna által a Kelen-hegyhez hordott kövekkel dobálni kezdték, és kisvártatva fel is borították alattuk a szekeret. Szolnok ispán hallotta, ahogy a püspökök a roncsok alól segítségért és könyörületért kiabálnak, de az is világos volt számára, hogy a lázadók részéről nem számíthatnak könyörületességre. Ahol annak idején szép szóval nem ment, ott István király tűzzel-vassal terjesztette az igét, és miután tőle tartottak, a lázadók csak most, sok év távlatából érezték úgy, hogy eljött az ideje a visszavágásnak, és az új renddel szembeni minden keservüket országszerte a papokra zúdították.

Szégyen ide, lelkiismeret-furdalás oda, az ispán igyekezett a kavarodásból elmenekülni. Két marokra fogta az addig a nyereg mellé akasztott nehéz, erős és kemény kétélű kardot, úgy ütötte-aprította mindazokat, akikkel szembetalálkozott. Érezte, hogy a bal combja sebet kap, egy vágás vagy szúrás után belényilallt a fájdalom, és a vért is látta nadrágja oldalán. Eddig leginkább az járt a fejében, hogy amennyiben sikerül gyorsan eljutnia András herceghez, amaz kiszabadíthatja a püspököket, akiket a lázadók bizonyára értékes foglyokként fognak őrizni. Innentől kezdve azonban az életösztön is dolgozni kezdett benne. Bár őt is majdnem lerántották a lóról, végül sikerült nyeregben maradnia, és nem törődve a reá zúduló kőzáporral, kereket oldott.

Miután némiképpen meglepődve észlelte, hogy nem üldözik, nem sokkal később a parton megállította a lovat, és nekiállt gázlót keresni. Tudta, hogy valahol errefelé kell a révnek lennie, ám a még mindig buján zöldellő kora őszi növényzetben egyelőre nem találta nyomait. A figyelmét amúgy is elvonta valami. Az ordítozás és a lárma továbbra sem csillapodott, sőt még inkább felerősödött. A fák közül, az ágak mögül kipillantva Szolnok ispán mozgolódást látott a Kelen-hegy oldalában. Fogalma se volt, mennyi idő telt el az elmenekülése óta, a percek összefolytak előtte. Azt viszont ilyen távolságból is élesen látta, hogy a hegyoldali sziklák közé fölvonszolják a szétvert szekér egy többé-kevésbé épen maradt darabját. A roncsra emberi alak volt kötözve, fekete úti reverendája komoran sötétlett a bágyadt szeptemberi napsütésben, és Szolnok ispán döbbenten, egyszersmind elborzadva gondolt arra, hogy a lázadók valóban híján vannak az észnek és az értelemnek: ahelyett, hogy az értékes foglyot felhasználnák a céljaikra, engednek a vérszomjuknak és az elvakultságnak, és úgy bánnak a püspökökkel, mint bármelyik más pappal szerte az országban.

Vajon melyik lehet az? Beszteréd, Bőd, Benedek vagy Gellért? A part menti fák közül nézve nem tudta kivenni, nem is nagyon volt rá idő alaposabban megfigyelni, a lázadók ugyanis pillanatok leforgása alatt az egyik nagyobb sziklára tolták a kétkerekű kordéra emlékeztető szekérroncsot, majd hatalmasat taszítottak rajta. Azonban, úgy látszott, elszámolták magukat, a jármű ugyanis nem a Dunába zuhant, hanem egy nagyobb kövön megbicsaklott, és a folyó helyett annak partjára csúszott. Ott felborult, a püspök pedig leesett róla. Föltápászkodni akkor sem lett volna lehetősége, ha a súlyos sebei ellenére képes lett volna rá: azok a lázadók, akik Szolnok ispánhoz hasonlóan addig a Duna mellől figyelték a történéseket, rögtön mellette termettek, és kövekkel szétverték a fejét. A püspök kiömlő vére szempillantás alatt vörösre festette a partot.

Bár nem tette gyakran, Szolnok ispán keresztet vetett. Úgy gondolta, épp eleget látott ahhoz, hogy legyen majd mit András hercegnek mesélnie, és ráébresztheti amazt arra, hogy nem kis részben az ő engedélyével és tudtával micsoda romlás lett úrrá az országon. Mielőtt végleg elvész minden, a hercegnek Fehérvárra kell mennie, el kell foglalnia a trónt – már persze ha marad addig életben főpap, aki megkoronázza –, aztán még annál is gyorsabban rendet kell teremtenie, különben az Orseolo Péter által egyszer már behívott németek visszatérnek, és végképp leigázzák és évszázados szándékuknak megfelelően birodalmuk részévé teszik Magyarországot.

– Pannónia első mártírja – motyogta az ispán, miközben lovával a folyóba gázolt. Képtelen volt akárcsak egy pillanatra is elhessegetni maga elől az iménti borzalmas látványt, amely egyúttal arról is meggyőzte, hogy nem szabad szemernyi esélyt sem adni a lázadóknak: ha észreveszik, ugyanúgy végeznek vele, mint Gellérttel. Merthogy a négy püspök közül őt lökték le a szekérroncson a Kelen-hegyről, afelől immáron nem volt kétsége: Gellért nemegyszer utalt rá, hogy áhítja a mártíromságot, és lám, megadatott neki. – A többit talán még meg tudom menteni – fűzte hozzá megint hangosan a gondolatmenetéhez Szolnok ispán, azzal rugdosni kezdte lovának véknyát.

A jószágnak azonban esze ágában sem volt beljebb menni. Bolond is lett volna! A nyári szárazságot követő esők szeptember első napjában jócskán földuzzasztották a Dunát, amely itt, a Kelen-hegy alatt több ponton is kilépett medréből. Ráadásul nagyon erős volt a sodrása, úgyhogy a ló jobbnak látta megvetni a lábát a folyó szélén, mintsem beljebb merészkedjen az örvénylő sötét vízbe. A nógatásra válaszként nyeríteni kezdett, amitől Szolnok ispán megint csak megrémült, attól tartott, hogy bármekkora zajjal is vannak a lázadók, a hangok hallatán észreveszik.

– Nagyuram! Erre vagyok!

Ez a hang viszont mintha a hullámok közül jött volna. Az ispán ijedten megfordult a nyeregben. Nem túl messzire tőle nagyobbacska ladik bukkant elő a part menti fák vízbe hajló ágai közül. Hátuljában a révész állt, és kezében hosszú evezőt tartva igyekezett a sodrással szemben megtartani a vízi járművet.

A ló ezt a pillanatot használta ki arra, hogy megszabaduljon lovasától, és elinduljon a part felé. Az ispánnak, hacsak nem akart ő is a lázadók kezére kerülni – márpedig nem akart –, nem maradt más választása, minthogy a ladik felé ússzon. Nem esett nehezére, gyerekkora óta jól ismerte a vizek természetét. Elég volt néhány erőteljes karcsapás, aztán belekapaszkodott a feléje nyújtott evezőbe, és máris a ladikban találta magát.

– Átviszlek a túlsó partra, ispán uram. Nem biztos, hogy ott biztonságban leszel, de vész esetén jobban el tudsz bújni, mint itt, a vízen.

Szolnok ispán meglepetten összevonta szemöldökét.

– Te ismersz engem?

– Te is ismersz engem, nagyuram. Murthmur vagyok, a keresztfiad. Helyesebben a számos közül az egyik. Te hajtottad a fejemet a keresztvíz alá. De mert tudom, hogy sokakkal így cselekedtél, nem csodálkozom, hogy nem tudod rögtön, ki vagyok.

Az ispán továbbra is gyanakvó tekintettel méregette a révészt. Egyáltalán nem volt ismerős, és a neve se derengett neki. Az viszont igaz, hogy ispánként még István király idejében nemegyszer intézkedett a felügyelete alá tartozó terület népének megkeresztelését illetően. Időnként oly módon, hogy az esemény ünnepélyességét és emlékezetességét növelendő ő maga vezette a sötétségben tévelygő pogányokat a keresztelőmedencéhez.

– Hová való vagy?

– Ide, a környékre, uram. Errefelé is nőttem fel. És már egy ideje itt, a révnél vagyok szolgálatban.

– Mióta szolgálsz itt?

– Nem tudom pontosan. De az biztos, hogy több mint tucat nyár óta.

Szolnok ispán magában próbálta számolni az éveket. Végtére is elképzelhető, hogy ez a Murthmur, vagy mi a neve, valóban megfordult a keze alatt. A térítés hosszú időt, éveket, sőt évtizedeket vett igénybe, és még most sem lehet teljesen eredményesnek tekinteni, legalábbis a lázadók esztelen tombolását látva.

Mintha csak ezeket a gondolatait akarná igazolni, nyílvessző suhant el Szolnok ispán feje felett. Ez még a vízbe csapódott, csakúgy, mint a következő, ám a harmadik már a ladikba fúródott bele.

– Öld meg a kurafit! Öld meg a gyalázatost!

A lázadók a partnak azon szakaszán álltak, amelynek közelében levetette az ispánt a hátáról a ló. Meglehet, a folyóból kikecmergő állat vezette őket ide. Volt, aki csak öklét rázta a Duna közepére tartó ladik felé, mások köveket hajigáltak utánuk, persze eredménytelenül. Nem látszott, ki vagy kik nyilaznak az ágak közül, de meglehetősen pontosan céloztak. Mint ahogy az íjaik és a nyílvesszőik is jók voltak. Ami persze a magyarok körében korántsem meglepő.

– Mire vársz? Miért nem ütöd már le? Azt akarod, hogy vele együtt téged is megöljünk?

Mintegy nyomatékosításként, a következő nyílvessző már Murthmur válla fölött szállt el, tollával megkarcolva a révész nyakát, aki ijedtségében és félelmében majdnem elejtette az evezőt, ami végzetes következménnyel járt volna a ladik és a benne ülők sorsára nézve.

Ettől függetlenül utóbbi máris megpecsételtetett.

Az egész néhány szempillantás alatt lezajlott. Szolnok és Murthmur egyszerre nyúltak a kétélű kard felé, amely azóta, hogy az ispán kikapaszkodott a vízből, a ladik aljában hevert. Az ispán a lábsebétől nehezebben mozdult, a révész ért előbb oda. Azonnal döfött. Az ispán érezte, ahogy mellkasán fölhasad a bőr, hallani is vélte a mellkascsontok recsegését, mielőtt a folyóba zuhant. Közben a partról immáron egész nyílzápor zúdul a ladik felé.

Szolnok ispán azt már nem látta, Murthmurt eltalálták-e. Mielőtt elsüllyedt volna a Dunában, utolsó pillantásával még észlelhette, hogy egy nagy testű, véres tollú madár szárnyal a hullámok felett.

Emeljétek föl a pajzsotokat

Írva van, hogy Júdás harminc ezüstpénzért adta el Jézust. Szolnok ispán nem értette, hogy akárhányszor rápillant a láda tetejére látszólag hanyagul odadobott, egyszerűen megmunkált bőrzacskóra, miért ez jut egyből az eszébe. Nem nézett és nem is túrt bele, de tudta, hogy a zacskóban nyilvánvalóan több van harminc ezüstpénznél. Úgy gondolta, lesz még alkalma megszámolni, jobb időben, jobb körülmények között. A ládába nem akarta beletenni, mert annak az ütközet okozta kavarodásban nyoma veszhet. Még az is megtörténhet, hogy egy harcias katona szétveri, és megtalálja a tömött pénzzacskót. Nem volt könnyű megemelni, kimondottan súlyos darab volt, de Szolnok ispán úgy vélte, a zacskónak az első nyeregkápához erősítve lesz a legjobb helye. Persze jó szorosan odakötve, nehogy leessék. Egyébként meg ott végig szemmel tudja tartani, és attól sem kell félnie, hogy amikor kirántja a kardot vagy a szekercét a derékövéből, leejti a bőrzacskót.

Súlyos darab volt és biztatóan csörgött, sőt egyenesen csilingelt. Szolnok ispán hanyatt fektében behunyta a szemét és megpróbálta elképzelni, mi minden lehet benne. A király ezüstdénárjai között bizonyára pár bizánci arany és birodalmi tallér is lapul. A jó szolgálatot végtére is meg kell fizetni. Honnét kerül mégis folyton a gondolatai közé Júdás? Ugyan már! Ha tudta volna, Szolnok ispán fektében megrázta volna a fejét. Csacska beszéd, papok fecsegése. Annyi történt, hogy a király szolgálatába ajánlotta kardját, és amaz bőkezűen megjutalmazta a hűségéért. De hát miért cselekedett volna másként? Hiszen az apja is az uralkodó szolgálatában veszett a Dunába, akkor, amikor útban volt az Alföld felé, hogy hódoljon a mostani király apjának. Neki is kutya kötelessége, hogy a korona mellett maradjon. Annak ellenére is, hogy miként annak idején András és Béla, úgy a fiaik, Salamon és a hercegek is fölosztották egymás között az országot, és a Szolnok felügyeletére bízott ispánság éppenséggel a dukátus területére esik. Ettől neki még a királyt kell szolgálnia. Különben meg a felosztás mind András, mind Salamon valós akarata ellenére történt, akkor is, ha erre másutt már láthattak példát, és a központi területektől távol eső, több szempontból is veszélyes helynek számító dukátus kormányzásának terheitől éppenséggel mindenki szívesen szabadult. Ezzel együtt mindketten fenyegetve érezték magukat a saját rokonaik által, akiknek a békesség reményében odaadták a fél országot. De csak átmenetileg.

Békességről így sincs szó. Ha voltak is időnként nagy kibékülések és látványos összeborulások, a hamu alatt mindvégig izzott a parázs. Igaza van annak, aki azt mondta, hogy miként két éles kard nem fér meg egy hüvelyben, úgy az országot sem lehet kétfelé osztva kormányozni. Az évtizedek óta tartó viszálynak el kell végre dőlnie. A király jól cselekedett akkor, amikor tanácsadóira hallgatva úgy döntött, hogy a középső herceg, László távollétét kihasználva dűlőre viszi a dolgot, és megindul a legidősebb unokafivére, Géza herceg ellen. Amaz meg nem tehetett mást, minthogy kapkodva összeszedte a hozzá tartozó zászlósurak seregeit.

– Reggel megütközünk – dünnyögte Szolnok ispán.

Ajsa a dörmögő hangra megmozdult, bár nem biztos, hogy pontosan hallotta és értette az ispán szavait. A földre terített pokrócoktól karnyújtásnyira még halkan ropogott az esti tűz, füstje a hajnali derengésben oszlopként szállt a sátorlapba vágott lyuk felé. Ajsa csukott szemmel megpróbált még inkább az ispán karja alá bújni, mintha fázna, netán félne valamitől. Önmagának sem merte bevallani, de Szolnok ispán a maga módján szerette ezt a lányt. Jobban, mint a feleségét, és a leginkább az ágyasai közül. De ezt a világért sem akarta kimutatni, nehogy Ajsa a kelleténél jobban elbízza magát, vagy hogy a többiek körében féltékenység üsse fel a fejét. Úgyhogy amikor időnként elhagyta otthonát, a Tisza és a Zagyva torkolatánál, a rév közelében álló erős földvárat, Szolnok ispán hol egyiket, hol másikat vitte magával az ágyasokból – a feleségét soha, azt biztonságban, a falak mögött akarta tartani –, mindazonáltal igyekezett úgy intézni, hogy Ajsára többször sor kerüljön, ám ez lehetőleg másoknak ne nagyon tűnjék fel. A lány a törékeny, apró termetével amúgy is könnyen és észrevétlenül megfért valamelyik társzekéren, a hadba vonuláshoz és a táborozáshoz szükséges holmik között.

– Úgy látszik, az Árpád-fiaknak ez jutott örökül: állandó marakodás a trónért – morfondírozott tovább félhangosan az ispán, mire a lány félálomban szelíden a férfi ágyékára csúsztatta a kezét.

Miközben hagyta, hogy Ajsa ujjai játszadozzanak, az ispán a vánkoson fölemelkedve a bőrzacskót nézte. Egy ismeretlen férfi hozta, napszállta után, a király embere volt, és nem kis kockázatot vállalt azzal, hogy belopódzott Géza herceg táborába. Ráadásul nem is egy, hanem három zacskó pénzzel, amikből természetesen Petrud és Bikás ispánnak is jutott egy-egy. A herceg különben a király serege jöttének hírére észak felé próbált menekülni, hogy öccse, László seregével és az általa behívott morva haddal egyesüljön, ám mostanára világossá vált, hogy az igyekezet hiábavaló: Salamon katonái utolérték, az ütközet elkerülhetetlen. A király és a hercegek közötti viszály a végsőkig fajult. Idáig úgy-ahogy el tudták rendezni tárgyalások és egyeztetések útján a vitát, ám a feszültség legföljebb átmenetileg csillapodott. Mostantól a fegyvereké a szó.

Bár már másfél évtizede történt, Szolnok ispán jól emlékezett arra a sokat emlegetett eseményre, amelyre az általa felügyelt földvártól – az ispáni székhelytől – délre, a várkonyi udvarházban került sor. Még fiatal embernek érezhette magát, legalábbis fiatalabbnak, mint most, és javában élvezte, hogy az országos események sűrűjében lehet. András király már sokat betegeskedett, és sejteni lehetett, hogy amennyiben meghal, Béla herceg be akarja váltani bátyjának hajdani ígéretét, miszerint utána ő fogja örökölni a trónt. Az ígéret akkor hangzott el, amikor a király bajban volt, ráadásul egyelőre gyermeke sem született. Aztán utóbbi bekövetkeztével fenekestül fölfordult minden. Azóta is ennek kínját nyögi az ország.

A király a várkonyi udvarházban, a Tisza partján, nem messze a szolnoki földvártól választás elé akarta állítani az öccsét. Az egész persze csak színjáték volt – már ha megtörtént egyáltalán, hiszen vannak, akik esküvel állítják, hogy ez csupán szépen hangzó mese. A király betegágya mellé odahelyezték az ország egészét jelképező koronát, valamint a Béla által uralt keleti területeket, a hercegséget jelképező kardot, a hálószoba függönyei mögött pedig kivont karddal fölsorakozott a testőrség. Szolnok ispán más főemberekkel együtt szintén az udvarházban tartózkodott, de nem a királyi háló közelében, mindazonáltal később úgy hallotta, hogy mielőtt Béla bement volna a bátyjához, az ajtó előtt egy Miklós nevű ispán odasúgta neki, hogy „A kardot válaszd!” Ezt a herceg csak akkor értette meg, amikor a király fölkínálta neki a döntés lehetőségét. Béla nem volt ostoba, sőt fölöttébb eszes és éleslátású ember volt – annak idején a németeket is reá hallgatva sikerült kiszorítani az országból –, így aztán rögtön átlátta, hogy ebben a helyzetben csak egyetlen jó válasza lehet, föltéve, ha nem akarja, hogy amennyiben a korona után nyúl, azonnal lekaszabolják bátyja testőrei. A választás azonban az ő részéről is csupán látszólagos volt. Várkonyból rögtön a lengyel rokonaihoz ment, ahonnét hadak élén tért vissza.

A testvérharc tizenöt éve folyik, immáron az unokafivérek között, és másokhoz hasonlóan Szolnok ispánnak is meggyőződése volt, hogy mindannyiuk és az egész ország érdeke mielőbb véget vetni az ádáz küzdelemnek. Ami csak úgy lehetséges, ha kellő számban fölsorakoznak az egyik fél mögött, és eléggé megerősítik őt ahhoz, hogy a másikon fölülkerekedjék. Márpedig a törvényes rend védelme érdekében ki más mögé kellene fölsorakozni, mint az ország koronás fője mögé? Szolnok ispán azon kellemesen zsongító érzések közepette szundított bele a kiszökkenő gyönyörbe, hogy jól döntött, helyesen cselekedett és a jó oldalon áll. A bőrzacskóban békésen pihenő sok-sok érme egyáltalán nem júdáspénz, hanem Salamon király nagylelkűségének jele. Egyébként is, az ispán rászolgált a hálára, és legalább lesz miből fölújítani az udvarházat. Örülnek majd az asszonyok, beleértve természetesen az őt most is boldoggá tevő drága, jó Ajsát.

Két órával később Szolnok ispán lódobogásra és kürtök szavára riadt. Káromkodva rúgta le magáról a medvebőrt. Mi tagadás, elaludt, és ha nem siet, a végén még lekési a csatát. Letolta magáról a nálánál jóval lassabban ébredező Ajsát, és fölpattant. Sebtében magára szedte a felsőruházatát, fejébe nyomta a bőrlemezes föveget, derékövébe dugta a kardját, majd elindult kifelé. Mielőtt azonban félrehajtotta volna a bejáratot fedő sátorlapot, szitkozódva visszafordult, és a ládáról elvette a bőrzacskót. Miközben ujjai markolták, megint érezte, hogy az érméknek meglehetős súlya van. A király tényleg nem volt hálátlan.

Ez a gondolat jó érzésekkel töltötte el, és kissé feledtette abbéli bosszúságát, hogy lekésik a csatáról. Kilépett a sátorból. Az égbolton egyre magasabbra hágó Nap az ispán háta mögül sütött a kemeji mezőre, amelyet csak foltokban borított a hó, mintegy jelezvén a közelgő olvadást. Szolnok áttette a bőrzacskót a bal kezébe, jobb tenyerével ellenzőt formált a homlokára, úgy tekintett szerteszét. Nem kellett nagyon meresztgetnie a szemét, rögtön észrevehette, hogy a tábortól nyíllövésnyire fölsorakozott a királyi had. Dárdák hegye emelkedett a magasba, némelyikre rá volt tűzve az Árpádok vörös lobogója – furcsa és szívfacsaró volt látni, hogy mindkét oldalon. Épp csak az árnyalatukban és a formájukban tértek el valamelyest egymástól. Mintha még hangsúlyozni is akarták volna, hogy ez egy másfél évtizede zajló testvérháború.

– A lovamat! – szólt az ispán, de nem is kellett nagyon parancsolnia, a hátast már kötőféken tartotta a közelben az egyik testőre.

Fölhúzódzkodott a nyeregbe, majd ahogy eltervezte, az első kápa mögé, a feszes és erős bőrszíjak alá helyezte a bőrzacskót. Katonái már fölvonultak a sátrak előtt. Szolnok elébük rúgatott, és egy pillanatra meglátta a sátra bejáratánál kikandikáló Ajsát. A lány állta az ispán tekintetét. Amannak hirtelen az jutott eszébe, hogy Ajsa jelen volt, amikor a király titokban érkezett küldötte átadta a pénzt. Egyszeriben az a kép is megjelent előtte, amiként a lány kiöntötte az alkut megpecsételendő a tábori fakupákba a bort, és a király emberének másik flaskából adott, mint neki. Az ispán meg is akarta kérdezni, miért, aztán előbb a pénz, majd a test mámorában megfeledkezett róla. A vendégnek netán jobb bor dukál, mint egy ispánnak?

– Amint szólok – adta ki az ispán az utasítást a hadnagy –, emeljétek föl a pajzsokat. Megvárjuk, amíg a király katonái ideérnek, és utána az ő oldalukon harcolunk.

A hadnagy nem kérdezett semmit, bólintott. Tudta, hogy neki nem feladata és nem is tiszte az urak dolgába beleszólni. Jobb is, ha nem üti beléjük az orrát.

A két sereg fölsorakozott egymással szemben, de egyelőre nem csapott össze, helyette párviadalok zajlottak a kemeji mezőn, amely fölött enyhe szél lengedezett, illatában már érezni lehetett a közelgő tavaszt, ahogyan a Nap erősödő melegében is. A magasban ragadozó madarak köröztek, figyelték-keresték az eltűnő hófoltok alól kibukkanó lehetséges zsákmányt, és talán azt is remélték, hogy a tábori konyhákból nekik is leesik valami. Szolnok ispán egy másfajta madarat is látott, ahogy elnézett a dárdák felől a Tisza irányába. A folyópartról vetődhetett ide, ki tudja, mi vezette erre, az is lehet, hogy megszimatolt valamit, mindenesetre az ispán rögtön megismerte a hosszú, nyeles csőréről, amelybe egyszerre több kifogott hal is belefér. Ha lenyilazzák és kiterítik, teste akár az emberénél is megtermettebb lehet, szárnyainak teljes hossza pedig nagyobb, mint amikor valaki kitárja a két karját. Ám arrafelé, ahol Szolnok ispán élt, nem bántották, inkább tisztelték ezt a gödényként emlegetett madarat, leginkább azért, mert úgy tartották róla, hogy szükség és baj esetén a fiókáit a saját véréből és a saját húsából eteti.

A szolnokiakhoz legközelebb egy óriás termetű királyi vitéz csapott össze egy nálánál alacsonyabbal a herceg seregéből. Szolnok ispán ismerte mind a kettőt. Utóbbi, Péter a herceg testőrségében szolgált, és az elmúlt napokban rendre azzal hencegett, hogy baj esetén bárkit képes akár a puszta két kezével legyőzni. Hát most jócskán bajba került. A királyi vitéznek Opos volt a neve, és István király egyik bajor lovagjától származott, de mióta Trencsénnél párbajban legyőzött egy öles cseh óriást, majd pedig egy szál karddal futamította meg az ostromíjászokat, a legtöbben csak úgy emlegették, hogy Bátor. Azt is mondták róla, hogy nemrégiben az Ecsedi-lápban elpusztított egy sárkányt. Ennek emlékére festetett a pajzsára sárkányfogat.

Péter nem is bírta sokáig tartani magát, Bátor Opos egy jól irányzott kardcsapással leütötte a fejét. Mintha ez lett volna a jel a csata kezdetére, ismét megszólaltak a kürtök, de mielőtt a roham elindult volna, nyugatról, a királyi had irányából nyílzápor zúdult a herceg katonáira. Régi, jól bevált harcmodor volt ez a magyaroknál, még a távoli pusztákról hozták magukkal: az összecsapás kezdetén nyílvesszők ezreit lőtték ki az ellenségre, a pusztítás szándékán túl azért is, hogy megijesszék és elbizonytalanítsák a velük szemben állókat. A nyílvesszők időnként eltakarták a napot és elsötétítették az égboltot, amitől az ellenség azt hihette, hogy a természet is ellenük fordult.

– Emeljétek föl a pajzsotokat! – ordította Szolnok ispán a kora tavasszal meglehetősen szokatlannak számító jégesőként kopogó nyílzápor közepette. A hadnagy azonnal továbbadta a parancsot, és ugyanígy cselekedett mellettük a másik két ispán, Bikás és Petrud ispán hadteste is.

Szemből ordítás hallatszott, és megindult feléjük a királyi sereg.

Géza katonái mintha csak most döbbentek volna rá végérvényesen, mekkora túlerővel állnak szemben. Salamon és tanácsadói jól mérték föl a helyzetet, és kémeik is pontosan jelezték, hogy a herceg az öccse távollétében csupán a saját fegyvereseiben bízhat, ráadásul azokat csak is sebtében, kapkodva bírta összeszedni, miután eredetileg nem is hadba, hanem vadászni indult a lassan olvadozó hómezőkön. Sem ő, sem László nem számítottak arra, hogy a király akkor, amikor még érvényben van a Szent Márton napjától Szent György napjáig tartó békemegállapodás, megindul kelet felé. De hát a háborúkat általában a szemfülesebb és élelmesebb fél szokta eldönteni és megnyerni. Most is ez látszott: amint a királyi had elindult, Géza a nyílzápor sokkjából még mindig magukhoz térni nem tudó katonái hátrálni kezdtek. Hiába ordítoztak, fenyegetőztek a hadnagyok, és próbálták embereiket harcra ösztökélni, azok nem akarták Péterhez hasonlóan végezni, és eszük ágában sem volt Bátor Opos és a többiek kardjával közvetlen közelről megismerkedni.

– Maradunk! – kiáltotta Szolnok ispán. – Ne mozduljatok! – majd a hadnagy csodálkozó arckifejezését látva hozzátette: – Tudják, hogy velük vagyunk. Emeljétek magasba a pajzsotokat.

Ám sehogy nem akart foganatja lenni a szavainak. A király katonái mintha vérszemet kaptak volna attól, hogy van, aki nem menekül, vágtából újabb nyílzáport eresztettek meg. A magasba emelt pajzsok pedig nem védhettek meg senkit. A szolnokiak soraiban az értetlenséget pillanatok alatt zavarodott félelem váltotta föl, és amint Salamon emberei a közelükbe értek és a kardokkal aprítani kezdték őket, sokan az ispán parancsa ellenére inkább futni kezdtek.

– Várjatok! Várjatok! – ordította az ispán. – Hova mentek? Tudják, hogy velük vagyunk! Meg volt beszélve a jel: a fölemelt pajzsok azt jelentik, hogy átállunk hozzájuk.

Aztán mivel az övéi eltűntek mellőle, már csak a reá támadóknak tudta kiabálni:

– Veletek vagyunk! A királlyal vagyunk! Meg van beszélve, hogy átállunk!

Ám amazok mintha nem hallották volna, egyre csak ütöttek-vágtak mindenkit és mindent, aki és ami elébük került.

Az ispán végül már csak hörögni tudott. Miután leszúrták alatta a lovat, gyalogszerrel próbálta megállítani és meggyőzni a reá támadókat. Aztán ő is elterült a földön. Ahogy feküdt a fehérből vérvörössé változott hóban, maradék erejével az első kápáról leszedett bőrzacskót markolta görcsösen. Mielőtt végleg eltávozott volna belőle a lélek, láthatta a sátor romjai közül kilépő Ajsát, amint mosolyogva föléje hajol, és lefejti ujjait a bőrzacskóról. Az ispán szeretett volna még egyszer, utoljára a lányhoz szólni, és elmondani, hogy csak azért nem neki szánta annak a pénznek egy részét, mert nem akarta, hogy esetleg kiváltsa magát és elhagyja őt. De erre már nem maradt ereje. Utolsó gondolata az volt, hogy már azt is érti, Ajsa miért cserélte ki a bort. Régóta sejtette, hogy a lány ért a méregkeveréshez. A király álruhás embere nem jutott el a saját táborába, és nem adhatta tovább a megbeszélteket.

Minden elveszett

Magányos lovas érkezett a város határába. Messziről lerítt róla, hogy bárhonnét is indult, egyetlen vágtában tette meg idáig az utat, amely pedig nem lehetett rövid. Ő és a hátasa egyaránt csapzott volt, megviselt és fáradt, és amikor a külső utcákon is átgázolva végre megálltak a piactéren, végtelennek tűnő pillanatokig csak reszkettek mind a ketten, akár a szélfútta nyárfalevél. Aztán a szakadozott, sok helyütt vér- és sárfoltos ruhájú, fegyvertelen, kölyökképű fiatal férfi anélkül, hogy oldalra pillantott volna, odanyomta a rövid időn belül köréje gyűlők egyikének kezébe a kötőféket, és remegő kézmozdulatokkal jelezte, hogy vigye el enni és inni a lovat. Valaki végre őt is megszánta, és fapohárban homoki bort öntött neki. A férfi egyetlen hajtásra kiitta. De csak azután szólalt meg, amikor a hamarjában összeverődött és egyre duzzadó tömeg már nemcsak rimánkodni, hanem fenyegetni és átkozni kezdte:

– Elveszett.

– Mi veszett el?

– Minden elveszett. A csata, a sereg, de az egész ország is.

– És a király?

– A király talán megmenekült. Ám ki tudja, hol bujdosik éppen. Hacsak nem találták máris meg. Azok az ördögfiak egyenesen reá vadásznak. Nádor urunk viszont ott maradt a csatamezőn. Már az Orosz-kaputól véres fejjel jöttünk haza, az ütközetben azonban mindenki odaveszett a mieink közül. Én maradtam életben egyedül. De az Úr talán csak azért hagyta meg az én nyomorult életemet, hogy legyen, aki figyelmeztet benneteket.

A sokaság döbbenten és rémülten felhördült.

Nők és férfiak, idősek és fiatalok, szegények és gazdagok egyöntetűen siratni kezdték a nádort, akit igen szerettek Szolnokon. Mégpedig őszintén és önzetlenül. Azaz korántsem képmutatásból, vagy netán azért, mert a magas tisztsége miatt bárki is akár a maga, akár a város számára hasznot remélt volna. Tomaj Dénes mindig és mindenki szemében okos és jó szándékú embernek mutatkozott. Olyannak, akire nyugton rá lehet fontos és komoly dolgokat bízni. Még akár az ország ügyei közül is számosat. Ezt bizonyítja, hogy a király is rendre nagy feladatokat adott neki. Nemcsak megbízott benne, hanem az egyik legfőbb bizalmasaként tartotta számon. Igaz, rá is szolgált erre. Több alkalommal bizonyította hűségét. Már akkor mellette volt, amikor az ifjú Béla az apja, András király kívánságának megfelelően Erdélyt irányította, azon gyakran hangoztatott okból kifolyólag, hogy gyakorolja az uralkodást, hogy fölkészülten léphessen majd a trónra. Közben meg azt beszélték – és ennek híre Szolnokra is eljutott –, hogy Béla úrfi nincs jóban az apjával. Nehezményezi annak bohém életmódját, de leginkább azért haragszik rá, mert szerinte András király túlságosan kegyesen bánt a Gertrúd királyné ellen összeesküvőkkel. Az apja meg tartott attól, hogy Béla idő előtt kinyújtja kezét a trónért, ezért inkább a hegyeken túlra száműzte, ahova elkísérte Bélát Tomaj Dénes is, aki korábban András király udvarában ugyancsak magas tisztségeket töltött be, majd Béla király trónra lépését követően még fontosabb szerep jutott neki az ország irányításában.

A reá bízott feladatokat komolyan vette. Az elmúlt emberöltők alatt a szolnokiak megszokhatták, hogy a vármegye ispánja az ország főméltóságai közül kerül ki. Ez azt is jelentette, hogy némelyik közülük nemhogy nem tette be a lábát Szolnokra, de a távolból se nagyon foglalkozott az itteni teendőivel. Ráhagyta az ügyek kezelését az udvarispánra, akik közül némelyik számára túlságosan nagynak bizonyult ez a teher, úgyhogy idő előtt le kellett váltani őket. Az egyik ispán ráadásul, egy Petur nevű, a Gertrúd királyné elleni összeesküvésnek is részese volt. Mi több, egyesek azt állították, hogy egyenesen az ő keze tartotta azt a tőrt, amelyből az utolsó, halálos szúrás érkezett. Igaz, akkor már nem ő volt a szolnoki ispán.

Tomaj Dénes viszont, ha nem is mindig személyesen intézte a dolgokat Szolnokon, de minduntalan gondot fordított a megoldásukra. Ez abban is megmutatkozott, hogy nemegyszer ellátogatott a városba.

Amúgy is jól ismerhette a környéket. A Tonuzoba nevű besenyő vezértől származó családjának a közelben, Kemejben, a Tisza mentén voltak birtokai. Nem véletlen, hogy amikor Tomaj Dénes Szolnokra érkezett, nem csupán a várba vetette be egyből magát, ám szó se volt arról, hogy nem dugja ki onnét a különben elég méretes orrát – kétségtelen, nem volt szép férfiú, azt azonban végképp nem érdemelte meg, hogy egyesek hitvány szavakkal gúnyolódjanak a külsején –, hanem éppen ellenkezőleg. Az ispáni szállásról elindulva nyakába vette az egész várost, de bejárta annak környékét is, egészen Tétmonostorig. Bement a földbe ásott, gyakran falazat nélküli vagy legföljebb vesszőből font, alacsony falakkal ellátott házakba is, ahol megnézte, hogy élnek az ottaniak, és mi mindent tárolnak az egyetlen helyiséget jelentő verem mentén, a padkákon. Elfogadta a cserépbográcsban főtt és dísztelen agyagtálakban, de jó szívvel kínált ételeket, és az is megesett, hogy velük, az egyszerű emberekkel kanalazta a különösebb ízesítés nélkül is finom halászlevet. Ivott a vesszőfonattal vagy deszkával bélelt kutat vizéből, és ellátogatott a karámokba meg a műhelyekbe is.

Tomaj Dénes tisztában volt azzal, hogy a jószág meghálálja a törődést. Amit parlagon hagynak, és nem hizlalja a gazda szeme, az hamar veszendőbe megy. Neki pedig Szolnokon nem is a saját javaira kellett ügyelnie, hanem a királyéra. Ez még nagyobb figyelmet és még körültekintőbb eljárást igényel. Vagy másfél évszázaddal ezelőtt az egyik, apjához hasonlóan ugyancsak Szolnok nevezetű ispán elesett az egyik csatában, és azt már nem érhette meg, hogy rádöbbenjen arra, rossz lóra tett, és a testvérharc győztese végül nem az akkori uralkodó, hanem annak ellenlábas unokafivérei lettek. A Salamon helyére lépő Géza király viszont nem felejtette el az árulást, és amikor Garamszentbenedeken apátságot alapított, a Szolnok környéki földek egy részét is Szent Benedek távoli falujának adta. Mások szerint ez mégse valamiféle bosszú jele volt, elvégre a szerzetesek az ország más pontjain is kaptak birtokokat, amelyek javadalmaiból az apátság gazdálkodhatott. Mint ahogy föltehetőleg abban sem a visszavágás vágya vezette az Árpádoknak a testvérharcok lecsengését követően trónra lépő ágát, hogy Szolnokot teljességgel a királyi birtokok közé vonja. Sokkal inkább az, hogy ezáltal is felügyelni akarták és az udvar egyik fő bevételi forrásának tekintették a sóbányászat és a sókereskedelem hasznát és vámjait, amelyeket leginkább itt, a szolnoki révnél vetettek ki az Erdély északi részéről érkezett szállítmányokra. Az ottani sóbányák egy nem elhanyagolható része ugyancsak a szolnoki vármegyéhez, így pedig a királyhoz tartozott. Előbbinek ily módon Erdélyben is lettek a többitől különálló részei.

– A sókockák méretét és azok árát pontos és részletes előírások határozzák meg. – Ha biztosan tudni lehetne, hogy járt iskolába, akár azt is mondhatnánk, hogy a deák úgy beszélt, mintha a tanítójának felelne. – Amit szárazföldön szállítanak, az nagyobb lehet, és száz darab kocka ára egy márka a még András király idejében meghozott rendelkezés szerint. Kétfajta méretű sót úsztathatnak a vízen. A kisebbekből egy tömény, azaz tízezer darab nyolc-tíz márkába kerül. A nagyobb sókockákból pedig egy tömény ára elérheti a huszonöt márkát is. A só kereskedelmét és vámjait ily módon a kamara irányítja, illetve könyveli el. Az ő dolga annak felügyelete és ellenőrzése is, hogy a megadott méretektől és áraktól senki ne térjen el, vagy ha mégis, akkor megbüntessék.

Tomaj Dénes nem csupán bólintott, de látszott is az arcán és a tekintetén, hogy valóban érti az elhangzottakat. Eleve tisztában volt az efféle dolgokkal, korábban a tárnokmesteri tisztséget is betöltötte, és akkor feladata volt a királyi udvarházak tárnokainak őriztetése és számbavétele, valamint az ott lévő javak felügyelete. A só pedig mindebben lényeges szerepet játszott. Nemcsak azért, mert ami sótlan, az közmondásosan íztelen, és a nép ajkán terjedő mesében a királylány is azzal bizonygatja az atyja iránti szeretetét, hogy azt a levesben lévő sóhoz hasonlítja. Hanem azért is, mert a pincékben és más tárolókban elraktározott ételeket sóval tartósították, egyes betegségeket és fertőzéseket sóval gyógyították, sokan pedig esküdtek rá, hogy a só a boszorkányoktól és a démonoktól is megvéd. Egynémely előkelő meg a sótartója méretével igyekezett jelezni gazdagságát és hatalmának súlyát.

A deák nagy lendülettel magyarázta tovább:

– Az erdélyi sóbányák bevételéből nem csupán az udvar, hanem az egyház is részesedik. A még András király által tető alá hozott beregi egyezményben mindez ugyancsak részletesen szabályozva van. Korábban a király által bérbeadott sókamarák izmaelita kereskedőkhöz kerültek, ám András urunknak a nemességgel megkötött és aranybullával megerősített megállapodásában az idegeneket és nem keresztényeket kizárták a sóval és a vámmal foglalatoskodó tisztviselők közül. A beregi egyezmény pedig kimondja, hogy az egyház is szállíttathat sót, és kereskedhet is vele, a felesleget meg az udvar vásárolja fel. Mindazonáltal…

Tomaj Dénes intett, hogy elég. Ezeket ő is nagyon pontosan tudta. Kevesen láttak bele nálánál jobban az ország ügyeibe.

– Mi is a neved, fiam?

A deák egyik lábáról a másikra állt. Úgy emlékezett, egyszer már megmondta a nevét, de hát végtére is az udvarispánéhoz hasonlóan a városi tisztségviselőket sűrűn cserélik, az egyik éppen hogy megmelegszik a székében, még alig szokják meg az itteniek, máris jön helyette valaki más. A királyi udvarból érkezett nagyúr pedig annyi mindenkivel találkozott már ezekben a napokban, hogy valóban képtelenség ennyi nevet észben tartani.

– Bese fia Gergely vagyok, uram.

– Gergely – ismételte Tomaj Dénes –, látom, érted és teszed a dolgodat, igyekszel és szorgalmas vagy, odafigyelsz és meg akarsz lehetőleg mindent alaposan tanulni. A betűvetés mellett a számokhoz és a törvényekhez is értesz. Király urunknak meg foglak említeni. Mindig örül, ha hű és odaadó, keményen munkálkodó emberekről hall ezekben a vészterhes időkben. Ki tudja, alkalmasint az udvarba is elhív, amennyiben az állapotok lehetővé teszik.

– Vészterhes idők?

A deák maga se értette, miért csúszott ki a száján, a legszívesebben azonnal visszavonta volna. Nem akarta, hogy akárcsak egy kicsit is úgy tűnjön, hogy kételkedik Tomaj Dénes szavaiban.

Amaz az égbe emelte a tekintetét, mintha onnét várt volna választ, netán segítséget. De ott csak egy gödényt látott, ahogy lassú, méltóságteljes szárnycsapásokkal egyre lejjebb repül, hogy majd a folyó fölött keringjen, zsákmányt keresve. Tomaj Dénes ezután a Tisza túloldala felé nézett, ahol közvetlenül a víz mentén sűrűn, egymásba kapaszkodva sorakoztak a parti fák.

– Nagy veszedelem közeledik a távoli pusztákról. Mintha egyenesen a Pokol fenevadjai készülnének lecsapni ránk. Elpusztítanak mindent és megölnek mindenkit, aki elébük kerül. Nem ismernek sem Istent, sem embert, még csak hallomásból sem tudják, mi az a könyörület. Népeket és birodalmakat igáznak le és tesznek a földdel egyenlővé. Eddig senki nem bírta őket megállítani. Hamarosan a mi kapunkon is dörömbölni fognak. Nekünk pedig föl kell készülnünk reá, és meg kell erősítenünk magunkat. Király urunk szerette volna elhozni hozzánk a keleti pusztákon maradt testvéreinket, ám egy domonkos szerzetes arról volt kénytelen értesíteni őt, hogy az ördögfiak már megölték az ottani magyarokat. Most a kunok fejedelme kér bebocsátást egész népével. Ő is a vérszomjas pokolfajzatok elől menekül.

A gödény már közvetlenül a Tisza felszíne fölött verdesett a szárnyaival. Arrébb, a révnél gémek sorakoztak, talán abban reménykedve, hogy a kompról leesik számukra valami. A túloldalon kócsag húzott el a fák magaslati lombjai között. Az ég ragyogóan kéklett, legfeljebb csak egy-egy kósza bárányfelhő takarta el a kellemes meleget adó napot. A deák úgy érezte, zsong körös-körül minden. Nehéz volt így elképzelni a közelgő veszedelmet.

– Talán a Tisza megállíthatja őket – mondta Tomaj Dénes. – Bár állítólag fatörzsekből pillanatok alatt vájnak ördögi ügyességgel csónakot.

– Arra a mi halászaink is képesek – jegyezte meg Bese fia Gergely.

– Ebben nem kételkedem. De azt is tudnod, illetve tudnotok kell, hogy ezeknek a kémei már bejárták az országot. Szolnokon is megfordultak bizonyára észrevétlenül. Tudják, merre van, és melyek a sebezhető pontjai.

Anélkül, hogy összebeszéltek volna, megfordultak és a várost nézték. Ott terült el előttük teljes szépségében. A torkolatnál állt a vár, ahonnét két testőr kíséretében kijöttek közvetlenül a vizek mellé. A Zagyva és a Tisza találkozása eleve természetes magaslatot jelentett, amit a részben fából, részben tapasztott sárból fölhúzott falak tovább emeltek. Azok mögött volt a templom, az ispáni épület és más szálláshelyek. Kívül a halászok és a mesteremberek házai és műhelyei sorakoztak, egyre ritkásabban, helyenként karámok és ólak szomszédságában, egészen a Zagyva Büge nevű mellékágáig.

– Menjünk vissza – indítványozta Tomaj Dénes. – Udvarispán uram talán már magához tért az éjjeli bódulatából. Bár a zajokból ítélve úgy tűnt, hajnalig tartott a mulatság. Csak éppen egy idő után pont én hiányoztam róla, akinek a fogadására elvileg rendezték.

Elnevette magát, és vele nevetett a deák is.

Most talán mindketten ugyanarra gondoltak: ez az egész itt olyan szép és tökéletes, lehetetlenségnek tűnik lerombolni.

Ilyesmi járhatott Bese fia Gergely fejében akkor is, amikor a szolnokiak a hosszú vágta után a piactéren körülvették. Hiszen őt magát leszámítva most is olyan békésnek tűnt minden! Hosszú hetek teltek el azóta, hogy elhagyta a várost. Amikor megjött Béla király hadba hívó parancsa, és körbehordozták a véres kardot, még javában tartott az olvadás, terebélyes belvizek borították az Alföldet, és a lovak nemegyszer térdig merültek a szokottnál is nagyobb sárba. Mostanára viszont teljes pompájában kivirágzott a tavasz. Még itt, a piacnál is, ahol a kovácsműhely füstje keveredett a várépületek konyhájáéval, lehetett érezni a Zagyván túlról érkező virágokat és a szőke Tisza semmi máshoz nem hasonlító, édeskés szagát. A várfalakon belülről kihallatszott a szolgálólányok vidám éneke, a szomszéd utcában szekér zörgött, gólya kelepelt a zömök és vaskos templomtorony egyik kiugró szegletében.

A deák viszont egyre csak csupa szörnyűséges dologra tudott gondolni. Kezdve onnét, hogy a király a nádort és az ő seregét küldte el az Orosz-kaput őrizni. Föltehetően mindenki tudta előre, hogy ez egy lehetetlen küldetés, de mégis, kötelességüknek tartották megkísérelni a lehetetlent: azon a helyen, ahol három és fél évszázaddal korábban a magyarok a mostani hazájukba érkeztek Béla király őse, Árpád fejedelem vezetésével, megpróbálják megállítani a betörni készülő ördögfiakat. Tomaj Dénes nem felejtette el, hogy az országos feladatai mellett melyik vármegye ispáni tisztét tölti be, úgyhogy a szolnokiakat rendelte maga mellé. Ahogy azt józan ésszel sejteni lehetett, az ellenséget nem tudták feltartóztatni, de sajnos még csak lelassítani sem. A nádor és emberei véres fejjel voltak kénytelenek visszamenekülni a Kárpátok nyugati oldaláról, hogy megvigyék a hírt a Pest alatt gyülekező királyi hadnak, miszerint az, amiről évek óta tudnak, és amit sokan mégse hittek el, íme, bekövetkezett – Magyarországra rászabadult a kénköves pokol.

A táborban egyelőre egészen mással voltak elfoglalva. A király két évvel ezelőtt beengedte az országba az ördögfiak elől menekülő kunokat, akiknek néhány nemzetsége Szolnok környékén építette föl a szállását. A magyarok közül azonban sokan nem szívelték őket. Mintha elfelejtették volna, hogy emberöltőkkel korábban ők maguk is ilyenek voltak, megkötéseket és kényelmet nem ismerő pusztai nomád nép – egyfolytában fújtak, tüzet okádtak a kunokra azért, mert azoknak egyelőre eszük ágában sem volt követni az itteniek életmódját. A helyzet és a gyűlölködés végül odáig fajult, hogy bár Béla király nagyon szerette volna a maga oldalán tudni a szélsebes kun könnyűlovasokat, akiknek harcmodora az ellenségéhez hasonlított, miután a magyarok egy része fölgyújtotta a kun fejedelem szállását és megölte őt magát és háza népét, a kunok nemcsak a tábort hagyták ott, hanem az országot is.

Ilyen baljós előjelek után került sor az ördögfiakkal való ütközetre a Tiszától északra, a Sajó mentén. Egy ideig úgy látszott, a magyaroknak áll a zászló, ám a pokolfajzatok hamar felülkerekedtek, és betörtek a magyarok táborába, ahol jószerivel mindenkit kardélre hánytak. Nem kímélték, aki a kezük közé került. Látszott rajtuk, hogy a kegyelmet és az irgalmat hírből sem ismerik: olyan mészárlást rendeztek, hogy a csatamező rövid idő leforgása alatt hullákkal és emberi testrészekkel lett tele, a Sajó vize pedig pillanatokon belül vörös lett. A varjak és a többi madár meg a különféle dögevők degeszre zabálhatták a csata után magukat. Már ha lehet egyáltalán csatának nevezni azt az esztelen, egyoldalú öldöklést. Az ördögfiak annyian voltak, mint a fűszálak a réten, számolatlanul jöttek mindenhonnan, mintha egyenesen a Pokol okádta volna ki őket. Ahogy az Orosz-kapunál, úgy a Sajó mentén is képtelenség volt őket megállítani. Sorra estek el az ország bárói és a király katonái. Aki csak megmenekülhetett, az mind a vakszerencsének, netán valamiféle isteni kegyelemnek vagy beavatkozásnak köszönhette az életét. A király is mindössze azért maradt életben, mert Tomaj Dénes, az ország nádora, egyben Szolnok vármegye ispánja a megkérdezése nélkül magára öltötte a páncélját és a jelvényeit. A pokolfajzatok ily módon őt aprították miszlikbe Béla király helyett, miközben amaz álruhában elmenekült.

– Én meg azért vágtattam mihamarább haza – fejezte be Gergely az elbeszélést, miközben arca az addigi vörösből immáron holtfehérré változott –, hogy figyelmeztesselek benneteket: errefelé is jönni fognak. Mégpedig igen hamar. Ellenállás és akadály nélkül haladnak az országban mindenfelé. Elpusztítják, ami csak az útjukba kerül. Szolnokra is meg fognak érkezni.

Addigra már egész kis tömeg verődött össze a deák körül, és sorban, egymás szavába vágva kérdezgették:

– Hát az udvarispán urunkról mit tudsz?

– Na és Tóbiásról, a várnagyról?

– Buzádról, a hadnagyról?

Asszonyok futottak oda, jajveszékelve, sikongatva kérdezték a fiaik nevét. Ám Gergely deák egyre csak a fejét rázta, és azt ismételgette, hogy a szolnokiak közül Tomaj Dénessel egyetemben mindenki odaveszett. Egyedül ő maradt életben, de ez is csupán addig marad így, amíg az ördögfiak ide nem érnek.

Bese fia Gergely egy dologban tévedett. Nem Batu kánnak a Sajó menti ütközetben győztes hada érkezett nem sokkal később Szolnok alá. Hanem a tatárok másik főserege, az, amely korábban Batu unokaöccsének, Kádánnak a vezetésével Erdélyt pusztította, majd Szeged és Csanád érintésével az Alföld közepére ment. A támadók a Tisza menti fák törzseiből vájt csónakokkal ott, ahol a legkeskenyebbb – vagyis a révnél –, átkeltek a folyón. A város lakóinak egy része addigra a környező lápba menekült. A tatárok előbb a külső házakat égették fel, és azokat, akiket esetleg még odabent találtak, válogatás nélkül kardélre hányták. Utána fölgyújtották a vár palánkjait, majd a behatolás után a bent lévőket ölték meg.

Bese fia Gergely a templomban halt meg, az oltár előtt. Jó páran voltak még, akik vagy nem hitték el a rettenetes pusztításról szóló elbeszélését, vagy azt remélték, a város és az épületek falai majd megvédik őket. Némelyeknek meg egyszerűen nem volt hová menekülniük, avagy úgy gondolták, miért is fussanak el, miután a fiaik és a férjeik a nádorral együtt odavesztek a csatában. Ezeket a nőket igyekezett védeni Bese fia Gergely a szolnoki templomban, vagy legalábbis – miközben tudta, hogy egymaga úgyis tehetetlen a túlerővel szemben – nem akarta magukra hagyni őket. A szent falak közé betörő tatárok az oltár körül öldöstek meg mindenkit. Aztán a templomot is a földdel tették egyenlővé, a többi városi épülettel együtt. Ha ismerték volna a római históriát, még talán sóval is behintették volna Szolnokot. Így azonban a templomok és az udvarházak kifosztása mellett csak feltörték a raktárakat meg a vámházakat, és magukkal vitték a számukra is értékes sót.

Miután a király elmenekült, és már nem volt kivel hadakozni, a tatárok a megszállt és elárvult országban kicsalogatták és kihajtották rejtekeikből a bujdosókat. Azok, akik életben maradtak a szolnokiak közül, és mindaddig a Tisza meg a Zagyva menti lápvilágban rejtőztek, most előjöttek és elborzadva nézték szeretett városuk pusztulását. Egyetlen fal sem állt, egyetlen ház sem maradt épségben. Azokban a rettenetes időkben mindenki esküdni mert volna arra, hogy Szolnok mindörökre elpusztult.