Gabriel
García Márquez

A szerelemről
és más démonokról

– részlet –

alapdarab

Fordította
SZÉKÁCS VERA

A fordítás alapjául szolgáló mű
GABRIEL GARCÍA MÁRQUEZ
Del amor y otros demonios

© Gabriel García Márquez, 1994
Hungarian translation © Székács Vera, 1995

A könnyekben úszó Carmen Balcellsnek

Úgy vélem, hogy az emberi haj jóval kevésbé fog
feltámadni, mint a test többi része.

Aquinói Szent Tamás
A feltámadt testek teljességéről
80. kérdés, 5. fejezet

1949. október 26-án nem volt semmi nagy hírünk. Clemente Manuel Zabala, annak a lapnak a főszerkesztője, ahol riporteri tanoncidőmet töltöttem, a szokásos jó tanácsaival bocsátott utunkra a reggeli értekezlet végén. Pár perccel később felhívta valaki, és közölte vele, hogy most bontják a hajdani Santa Clara-kolostor kriptáit, mert felszámolják őket; úgy szólt oda nekem, mint aki nem sokat vár a dologtól:

– Eridj oda, hátha kihozol valamit belőle.

A klarisszák nagy múltú kolostorát, melyet egy évszázaddal azelőtt kórházzá alakítottak át, megvette valaki, hogy ötcsillagos szállodát építsen a helyébe. Gyönyörű kápolnájába, melynek félig már beszakadt a teteje, beesett az eső és befújt a szél, de kriptáiban ott feküdt még háborítatlanul a püspökök, apátnők és egyéb méltóságok három nemzedéke. Először is ezeket a kriptákat kellett kiüríteni, és átadni a bennük porladók földi maradványait azoknak, akik netán jelentkeznek értük, a többit meg beszórni egy közös sírba.

A módszer, amellyel a műveletet végezték, elképesztően primitív volt. A munkások csákánnyal és vasrudakkal felfeszítették a kripták tetejét, kiemelték belőlük a szétrothadt koporsókat, melyek nyomban darabokra estek, mihelyt megmozdították őket, aztán kiszedegették a csontokat a félig már elenyészett ruhafoszlányok és hajfürtök közül. Minél előkelőbb volt a halott, annál nagyobb buzgalommal végezték a munkát, mivel tüzetesen át kellett vizsgálni a csontjait és átszitálni a porait, nehogy egyetlen drágakő vagy fibula is kárba vesszen.

Az építésvezető bemásolta a sírkő adatait egy iskolásfüzetbe, kupacokba rakta a csontokat, és minden kupacra rátett egy irkalapot a hozzá tartozó névvel, hogy meg lehessen különböztetni őket. Engem már, amikor beléptem a templomba, a hosszú sorban egymás mellé halmozott csontkupacok látványa fogadott: ott melegedtek a tető résein át beözönlő szörnyű októberi napsütésben, és arra, hogy valaha külön-külön személyek voltak, csak egy ceruzával felfirkantott név utalt. Ennek már majdnem ötven éve, de még mindig bennem van az a döbbenet, amit a múló idő romboló erejének e szörnyűséges bizonysága keltett akkor bennem.

Ott volt előttem többek közt egy perui alkirály és titkos szeretője; don Toribio de Cáceres y Virtudes megyés püspök; a kolostor több apátnője, köztük Josefa Miranda anya; don Cristóbal de Eraso kézművesmester, aki a fél életét arra áldozta, hogy a templom mennyezetének kazettáit kifaragja. Volt egy kripta, melynek fedőlapján don Ygnacio de Alfaro y Dueñas, Casalduero második márkijának neve volt olvasható, de amikor felnyitották, kiderült, hogy üres, és soha senki nem feküdt benne. Hitvesének, doña Olalla de Mendozának csontjai viszont ott hevertek a nevével megjelölt szomszédos kriptában. Az építésvezetőt ez nem lepte meg: nem volt ritka dolog, hogy egy bennszülött nemesember kriptát csináltasson magának, aztán mégse oda temessék el.

A hír ott volt a főoltár harmadik fülkéjében, az evangéliumi oldalon. A kőlap az első csákányütéstől darabokra pattant, és egy rézvörös, élő hajzuhatag ömlött ki a kripta üregéből. Az építésvezető meg a körülötte segédkező emberei egyben akarták kihúzni az egészet, és minél tovább húzták, annál hosszabb volt és dúsabb, egészen a tövéig, mely még hozzá volt tapadva egy gyerekkoponyához. A kriptafülkében csak néhány apró csont maradt utána, és a rücskös, salétrom marta kőlapon csak a keresztnév volt olvasható: Sierva María de Todos los Ángeles. A földre kiterített gyönyörű hajzat huszonkét méter, tizenegy centiméter hosszú volt.

Az építésvezető egy cseppet sem csodálkozott rajta: elmagyarázta nekem, hogy az emberi haj a halál után is tovább nő, havonta egy centimétert, így tehát a huszonkét méter nagyjából kétszáz évnek felel meg. Nekem viszont nem tűnt olyan hétköznapinak a dolog, mert a nagyanyám gyerekkoromban mesélt nekem egy tizenkét éves márkilányról, akinek olyan hosszú haja volt, hogy úgy húzta maga után a földön, mint egy menyasszonyi fátylat, és aki egy veszett kutya harapásába halt bele: a Karib-tenger partvidékének falvaiban csodatévő szentként tisztelik. Abból a feltevésből kiindulva, hogy a kripta az övé lehet, meg tudtam írni az aznapi cikkemet, és ez a könyv is abból született.

Gabriel García Márquez

Cartagena de Indias, 1994

Egy

Egy szürke kutya, homlokán fehér folttal, december első vasárnapjának reggelén átrohant a piac sikátorain, fellökött néhány lacipecsenyés pultot meg az indiánok áruval megrakott asztalait, valamint egy-két lottóárus ponyvasátrát, és közben megharapott négy embert, akik az útjába kerültek. Három közülük néger rabszolga volt. A negyedik Sierva María de Todos los Ángeles, Casalduero márki egyetlen lánya volt, aki egy mulatt cselédlánnyal ment ki a piacra, hogy csengőfüzért vegyen a tizenkettedik születésnapja alkalmából rendezendő mulatságra.

Odahaza meghagyták nekik, hogy csak az Árusok Árkádjáig mehetnek, de a cselédlány mégis túlmerészkedett rajta, és kiment a Getsemaní negyed felvonóhídjáig, hogy lássa, mi az a nagy tolongás a négerkikötőben: egy rakomány guineai rabszolgát árvereztek el éppen. A város már egy hete nagy izgalommal várta a Cádizi Néger Társaság hajóját, mert valami titokzatos kór tizedelte meg a hajó utasait. Hogy a halálesetek ki ne derüljenek, a hullákat bedobták a vízbe, de nem gondoltak azzal, hogy súlyt kéne kötni a nyakukba. A dagály kisodorta őket a partra: reggelre ott hevertek a felpuffadt, eltorzult tetemek, és mindnek különös, kénsárga színe volt. A hajó a kikötő öblén kívül horgonyzott le, mivel attól tartottak, hogy valami afrikai járvány tört ki a fedélzetén; aztán kiderült, hogy ételmérgezés volt, amit a romlott szalámi okozott.

Mikor a kutya végigszaladt a piacon, már túladtak a rakomány életben maradt részén, mely olyan gyatra állapotba került, hogy jóformán nem ért semmit, de hátravolt még egy példány, mely egymaga megért annyit, mint az összes többi: rajta akarták behozni a veszteséget. Egy abesszin rabnő volt, vagy hét arasz magas; a teste melasszal volt bekenve, nem pedig a szokásos olajjal, és olyan hihetetlenül szép volt, hogy meg kellett bolondulni tőle. Vékony metszésű, egyenes orra volt, hosszúkás koponyája, ferde vágású szeme, hófehér fogsora, és úgy feszültek az izmai, a jelenlévők nem kis zavarára, mint egy római gladiátornak. Nem verték vasra, nem kiáltották ki a korát meg az egészségi állapotát, hanem csak a puszta szépségéért árulták. Az ár, amit a kormányzó kifizetett érte, alku nélkül és készpénzben, annyi arany volt, amennyit az abesszin rabnő nyomott a mérlegen.

Mindennapos dolog volt, hogy a kóbor kutyák, miközben a macskákat kergették vagy a keselyűkkel marakodtak az utcán heverő rothadt húscafatokon, megharaptak egy-egy járókelőt, különösen azokban az időkben, amikor a Portobelóba tartó Gályaflotta kikötött a parton, és ott nyüzsgött a város egész népe, dúskálva a portékákban. Napi négy-öt kutyaharapástól senkinek sem lett oda az éjszakai nyugalma, hát még egy olyan kicsi, alig látható sebtől, amilyen a Sierva María bal bokáján volt. Úgyhogy a cselédlány nem ijedt meg. Ő maga látta el a sebet: kénporos citromlével kente be, kimosta a vérfoltot a kislány alsószoknyájából, és aztán már mindenki csak a születésnapi mulatságra gondolt.

Bernarda Cabrera, a kislány anyja és Casalduero márki rang nélkül született hitvese aznap reggel egy drámai hatással járó hashajtóadagot vett be: hét antimonpirulát egy pohár barna cukorba keverve. Valaha amolyan szilaj mesztic szépség volt, az úgynevezett pultarisztokrácia sarja: izgalmas és vérszomjas fenevad, aki mellől minden táncosa kidőlt, és akinek mohó öle egy kaszárnyát is jóllakatott volna. Aztán a sok erjesztett cukornádlétől meg a táblaszámra magába tömött kakaótól lassan kikopott a világból. Cigányszemének fénye kialudt, jókedve lehervadt, mérget nyelt és epét okádott, hajdani szirénteste püffedten rengett és zöldessárga színben játszott, mint egy háromnapos halott, és olyan nagyokat és büdöseket szellentett, hogy a szelindekek ijedten felugattak. Már alig hagyta el a hálószobáját, és akkor is anyaszült meztelenül vagy legfeljebb valami gézlebernyegben, mely alatt nem volt semmi, és ettől még meztelenebbnek látszott.

Aznap épp hetedszer könnyített a belein, amikor a cselédlány, aki Sierva Maríát kísérte ki a piacra, visszaért a házba, de a kutyaharapásról egy szót se szólt neki. Elmesélte viszont, hogy milyen ribillió támadt a rabszolganő körül. – Ha olyan szép, amilyennek mondják, akkor biztos abesszin – mondta Bernarda. De hogy annyi aranyat adjanak érte, amennyi a súlya, ezt Bernarda akkor sem hitte volna el, ha az a rabszolganő maga a Sába királynője lett volna.

– Tán úgy értették, hogy aranypesókat adtak érte – mondta.

– Nem. Annyi aranyat adtak érte, amennyi a súlya.

– Egy hét arasz magas rabszolganő, az legalább százhúsz font – mondta Bernarda. – És nincs az a nő, se fekete, se fehér, aki százhúsz font aranyat érne, hacsak nem gyémántokat kakál.

Nála jobban senki sem értett a rabszolgapiac áraihoz, és tudta, hogy ha a kormányzó megvette az abesszin lányt, akkor nem olyan finom szolgálatra szánta, amilyen a konyhai munka. Ezen tűnődött magában, amikor meghallotta a furulyaszót és az első petárdák durrogását, majd nyomban utána a szelindekek ketrecéből felhangzó ugatást. Kiment a narancsfák közé, hogy lássa, mi történik.

Don Ygnacio de Alfaro y Dueñas, Casalduero második márkija és a Darién-tartomány ura ugyancsak hallotta a muzsikát a kert narancsfái közt kifeszített függőágyán, ahol a sziesztáját töltötte éppen. Komor, savanyú képű ember volt, és fehér, mint a liliom, mert éjszakánként denevérek szívták a vérét. Odahaza olyan dzsellabában járt, mint a beduinok, de egy toledói pengét hordott az övébe tűzve, amitől még védtelenebbnek látszott. Mikor meglátta a feleségét, azon pucéran, ahogy Isten a világra lökte, gyorsan megkérdezte tőle:

– Mi ez a zene?

– Nem tudom – mondta az asszony. – Hányadika van ma?

A márki nem tudta. Nagyon nyugtalan lehetett, ha már a feleségét is megkérdezte, az meg nagyon könnyűnek érezhette magát, hogy ilyen szelíden válaszolt neki. Mikor megint durrogni kezdtek a petárdák, a márki idegesen felült a függőágyban.

– Szent ég! – kiáltott fel. – Hányadika van?

A ház a Mennyei Pásztor nevű női elmegyógyintézet tőszomszédságában volt. A bolondok a zeneszóra és a petárdadurrogásra kiszaladtak a márki narancsoskertjére néző teraszra, és minden egyes durranásra felvisítottak. A márki kiabálva kérdezte meg tőlük, hogy hol folyik a mulatság, és a bolondok felvilágosították. December hetedike volt, Szent Ambrus püspök napja, és a muzsika meg a petárdák Sierva María tiszteletére szóltak. A márki a homlokára csapott.

– Hát persze – mondta. – Hány éves is?

– Tizenkettő — mondta Bernarda.

– Csak? – mondta a márki, és visszadőlt a függőágyba. – De lassan nő meg!

A ház egykor a város büszkesége volt, egészen a század elejéig. De mostanra már erősen kikezdte az idő, és aki nagy, üres termeit látta, meg a szanaszét heverő tárgyakat, azt hihette, hogy lakói éppen kiköltöznek belőle. A fogadótermekben még épségben megvolt a sakktáblamintás márványpadló, meg néhány kristálycsillár, melyekről vastag pókhálókötegek lógtak. A lakószobákban, melyeket most is használtak, kellemesen hűvös volt a vastag vályogfalak és a sokéves bezártság, de még inkább az ablakréseken befütyülő decemberi szelek jóvoltából. Az emberi hanyagság meg az örökös félhomály miatt az alattomos nyirkosság mindent átitatott. Az első márki úri allűrjeiből már csak az öt vérszomjas szelindek maradt meg, éjjeli házőrzőnek.

A rabszolgák zsibongó udvara, ahol Sierva María születésnapját ünnepelték, az első márki idejében külön város volt a városon belül. És azután is az volt még, az utóda alatt, amíg a rabszolga- és lisztbehozatal zavaros ügyletei folytak, melyeket Bernarda fél kézzel irányított a mahatesi cukornádültetvényről. Mostanra már mindez a múlté volt. Bernardát felőrölte csillapíthatatlan szenvedélye, a rabszolgák udvara két pálmatetős barakkra zsugorodott, a hajdani gazdagság utolsó és egyre fogyatkozó maradványaival.

E két világ közt Dominga de Adviento, egy tősgyökeres néger asszony volt a kapocs, aki vaskézzel vezette a háztartást, élete utolsó napjáig. Magas, csontos asszony, akinek olyan félelmetes esze volt, mintha látnoki képességekkel lett volna megáldva, és semmi sem maradt volna rejtve előtte; ő nevelte Sierva Maríát. Áttért a katolikus hitre, de joruba vallását is megtartotta, és mindkettőt gyakorolta: hol az egyiket, hol a másikat, ahogy jött. Békesség van a lelkében, mondta magáról, mert amit nem talál meg az egyikben, megtalálja a másikban. Ő volt az egyetlen földi halandó, aki megengedhette magának, hogy közbelépjen a márki és a felesége közt dúló csetepatékban, és mindketten hallgattak rá. Csak benne volt annyi erő, hogy seprűt ragadjon, és kikergesse a házból az elhagyott szobákban egymással fajtalankodó vagy váltott nőkkel bujálkodó rabszolgákat. De halála után a rabszolgák a déli napsütéstől átforrósodott barakkokból újra csak bemenekültek a házba, és elhevertek a szobák kőpadlóján, vagy kikaparták a lábasokból az odasült rizst, vagy a tornácok hűvösében ugróiskolát játszottak meg bújócskáztak. Az elnyomottak világában, ahol senki sem volt szabad, Sierva María az volt: csak ő, és csak ott. Úgyhogy ott ünnepelték meg a születésnapját, az igazi otthonában és az igazi családja körében.

A furulyák és petárdák hangjai közt a legnagyobb némaságban folyt a tánc: a saját rabszolgáival meg más nemesi házak rabszolgáival, akik hoztak is ezt-azt, amit tudtak. Sierva María most elemében volt. Kecsesebben és tüzesebben táncolt, mint a született afrikaiak, és felváltva énekelt a különböző afrikai nyelveken, vagy állat- és madárhangokat utánozott, amitől maguk az állatok is zavarba jöttek. A fiatalabb rabszolgalányok, Dominga de Adviento utasítására, korommal feketére kenték az arcát, afrikai istenek oltalmazó gyöngysorait akasztották a nyakába a keresztségben kapott skapuláréja fölé, és megfésülték a haját, amelyhez még olló nem ért, és amelyben elbotlott volna, ha nem fonják be naponta, és hajfonatait nem tekerik a feje köré.

Sierva María most volt éppen a serdülőkor küszöbén, az ellentétes erők találkozási pontján. Az anyjából alig volt benne valami. Törékenységét, leküzdhetetlen félénkségét, fehér bőrét, szelíd kék szemét és csillogó hajának nyers rézszínét viszont az apjától örökölte. Olyan nesztelenül járt-kelt, hogy már azt lehetett hinni: láthatatlan. Anyja, akit nyugtalanított a kislánynak ez a furcsa tulajdonsága, csengőt kötött a csuklójára, hogy mindig tudja, merre van éppen a ház sötétjében.

Két nappal a születésnapi mulatság után a cselédlány csak úgy mellesleg megemlítette Bernardának, hogy Sierva Maríát megharapta egy kutya. Bernarda éppen az aznapi hatodik meleg fürdőjénél tartott; miközben szétkente magán a szagos szappan habját, elgondolkodott a kutyaharapáson, de mire bement a hálószobába, már meg is feledkezett róla. Csak másnap éjjel jutott eszébe megint, mert a szelindekek hajnalig ugattak minden ok nélkül, és hirtelen arra gondolt, hogy talán megvesztek. Fogta a gyertyatartót, kiment a rabszolgabarakkokhoz, és megkereste Sierva Maríát: ott aludt, akár egy indián, a Dominga de Advientótól örökölt pálmarostfonatú függőágyában. Mivel a cselédlány nem mondta meg, hogy hol harapta meg a kutya, fölemelte a hálóingét, és tüzetesen megvizsgálta, a gyertya fényével pásztázva végig rajta, a copfja mentén, mely olyan hosszú volt, mintha a kislány vezekelne, és úgy tekeredett rá a testére, mint az oroszlánra a farka. Végül megtalálta: a bal bokáján volt a seb, már majdnem begyógyulva, meg a sarkán néhány alig látható horzsolás.

A város történetében nem volt ritka, hogy valakin kitört a veszettség, de nem is volt mindennapos. A legnagyobb port annak a mutatványosnak az esete verte föl, aki egy emberi módon viselkedő kapucinus majommal járta a várost. A majom akkor veszett meg, amikor az angol hadiflotta megostromolta a várost; belemart a gazdája arcába, aztán berohant a közeli domboldal fái közé. A szerencsétlen komédiást nyaktekerccsel végezték ki, de előtte még velőtrázó ordításokkal kiabálta világgá szörnyű hallucinációit, melyek aztán utcai rigmusok formájában éltek tovább, és az anyák hosszú évek múlva is azokkal ijesztgették a gyerekeiket. Még két hét sem telt el, amikor egy luciferi majomhorda fényes nappal a domboldalról a városra zúdult. Vérfürdőt rendeztek néhány disznóólban és baromfiudvarban, majd visítozva és habzó, véres hányadékukban fuldokolva berontottak a székesegyházba, ahol éppen hálaadó szentmisét celebráltak abból az alkalomból, hogy az angol flotta vereséget szenvedett. De a legszörnyűbb tragédiák be se kerültek a történelembe, mivel azok a néger lakosság körében játszódtak le: ott viszont az ilyesfajta kutyaharapások titokban maradtak, mert a négerek úgy gondolták, jobb lesz, ha az erdei kunyhókban megbúvó szökött rabszolgák afrikai varázslataihoz folyamodnak.

Hiába volt a sok figyelmeztetés, se a fehérek, se a négerek, se az indiánok nem gondoltak a veszettségre vagy más, hosszan lappangó betegségre, míg ki nem ütköztek az első, egyszersmind gyógyíthatatlan tünetek. Bernarda Cabrera is így volt vele. Arra gondolt, hogy a rabszolgák rémhírei gyorsabban terjednek és messzebbre jutnak, mint a keresztényekéi, és hogy még egy sima kutyaharapás is árthat a család jó hírének. Ebben olyan biztos volt, hogy egy szót sem szólt a férjének, és maga is megfeledkezett az egészről a következő vasárnapig, amikor a cseléd, ezúttal egyedül, újra kiment a piacra, és látta, hogy az egyik mandulafára egy döglött kutya van felakasztva: így adták az emberek tudtára, hogy a kutya veszett volt. Az első pillantásra ráismert a fehér foltos, szürke kutyára, amelyik Sierva Maríát megharapta. De Bernarda akkor sem ijedt meg, amikor ezt meghallotta. Nem volt miért: a seb beszáradt, s a horzsolásoknak már nyoma sem volt Sierva María sarkán… … …

Gabriel García Márquez (1927–2014) a 20. század egyik legvarázslatosabb írója. Pályafutását újságíróként kezdte, a világ a Száz év magány (1967) megjelenése után ismerte meg. 1982-ben kapott Nobel-díjat.

Művei a Magvető Kiadónál

Száz év magány (1971)

Az ezredes úrnak nincs, aki írjon (1972)

Söpredék (1975)

Baljós óra (1975)

A pátriárka alkonya (1978)

Szerelem a kolera idején (1990)

A tábornok útvesztője (1992)

A szerelemről és más démonokról (1995)

Egy hajótörött története (1996)

Egy emberrablás története (1997)

A guajava illata (Plinio Apuleyo Mendozával, 1997)

Egy előre bejelentett gyilkosság krónikája (1998)

Tizenkét vándor novella (1999)

Azért élek, hogy elmeséljem az életemet (2003)

Bánatos kurváim emlékezete (2005)

A világ, ahogy Gabriel García Márquez látja (2006)

Nem azért jöttem, hogy beszédet mondjak (2011)

Utazás Kelet-Európában (2017)

Az évszázad botránya (2020)

A világ legszebb vízihullája (2021)

Találkozunk augusztusban (2024)

A sorozatban megjelent kötetek

Bodor Ádám: Sinistra körzet

Dragomán György: A fehér király

Esterházy Péter: Egy nő

Gabriel García Márquez:
A szerelemről és más démonokról
(Székács Vera fordítása)

Ljudmila Ulickaja: Szonyecska
(V. Gilbert Edit fordítása)

Előkészületben

Grecsó Krisztián: Vera

Daniel Kehlmann: A világ fölmérése
(Fodor Zsuzsa fordítása)

Krasznahorkai László: Sátántangó

Rakovszky Zsuzsa: A kígyó árnyéka

Tóth Krisztina: Pixel

Tartalom

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Wenszky Nóra
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 577 0
ISSN 3058-1532

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL