Borítószöveg

Hanya Yanagihara merész és briliáns regénye három évszázadot ölel fel, három alternatív Amerikában mesél szeretőkről, családról, veszteségről és az utópia mindig elillanó ígéretéről.

1893, New York, Szabad Államok. Az Egyesült Államokon belül létrejött, önálló Szabad Államokban a polgárok úgy és azzal élnek, akivel akarnak. Kívülről legalább is így tűnik. A város legelőkelőbb családjának sarja nem találja helyét a világban, ráadásul titokzatos betegség is gyötri. Nagyapja vagyonos kérőt szemel ki neki, ám ő leküzdhetetlen vonzalmat táplál egy zenetanár iránt.

1993, Manhattan. Az AIDS-járvány sújtotta városban egy fiatal hawaii férfi viszonyt kezd jóval idősebb és tehetősebb főnökével. De nem csak a külvilág előtt kell titkolózniuk; a királyi vérből származó David igyekszik társa előtt leplezni zaklatott gyerekkorát és apja szerencsétlen sorsát is.

2093, New York. Egy totalitárius rendszer mindennapjainak részévé válnak a természeti katasztrófák és a járványok. Az egyik nagyhatalmú tudós sérült unokája nagyapja nélkül próbál boldogulni az életben – és rájönni férje eltűnéseinek rejtélyére.

Hanya Yanagihara sokarcú triptichonjának részletei lebilincselően fonódnak össze és íródnak egymásra, visszatérő szereplői, témái és motívumai szakadatlanul újraértelmezik és gazdagítják egymást. A korábban szilárdnak hitt fogalmak – betegség, gyógyulás, rassz, család, nemzet, hatalom – viszonylagossá és cseppfolyóssá válnak, s olyan örvénybe rántják az olvasót, amelyben kénytelen lesz ő maga is újragondolni világképe sarokköveit. A paradicsomba csodálatosan megírt századvégi regény, de mindenekfelett egy érzelmi géniusz munkája. Yanagihara ismeri a kényszerítő vágyat, hogy megvédjük szeretteinket – partnerünket, szeretőnket, gyermekeinket, barátainkat, családunkat, sőt polgártársainkat is –, és azt a fájdalmat is, ha mindez nem lehetséges. A paradicsomba grandiózus gondolatkísérlet, az ember lehetőségeinek és határainak szabad szellemű, ugyanakkor könyörtelen feltérképezése.

„Csak azok akarnak ilyen megszállottan halhatatlanok lenni, akik eséllyel reménykednek abban, hogy halhatatlanná váljanak a történelemben. Mi, többiek túlságosan el vagyunk foglalva azzal, hogy túléljük a következő napot.”

Fordította

Greskovits Endre

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Hanya Yanagihara: To Paradise

Doubleday, New York, 2022

Copyright © 2022 Hanya Yanagihara

Hungarian translation © 2022 Greskovits Endre

Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóillusztráció: Iokepa, Hawaiian Fisher Boy, oil on canvas
painting by Hubert Vos, 1898 / Alamy

Borítóterv © Na Kim

Előzék © John Burgoyne

ISBN 978-963-518-140-7

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Daniel Roseberrynek,

aki kitartott mellettem,

és

Jared Hohltnak,

mindig.

Tartalom

I. KÖNYV – WASHINGTON SQUARE

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

II. KÖNYV – LIPO-WAO-NAHELE

I. rész

II. rész

III. KÖNYV – NYOLCAS ZÓNA

I. RÉSZ – 2093 ősze

II. RÉSZ – Ősz, ötven évvel korábban

III. RÉSZ – 2094 tele

IV. RÉSZ – Tél, negyven évvel korábban

V. RÉSZ – 2094 tavasza

VI. RÉSZ – Tavasz, harminc évvel korábban

VII. RÉSZ – 2094 nyara

VIII. RÉSZ – Nyár, húsz évvel korábban

IX. RÉSZ – 2094 ősze

X. RÉSZ – 2088. szeptember 16.

Köszönetnyilvánítás

I. KÖNYV

WASHINGTON
SQUARE

I

Mostanában rákapott, hogy vacsora előtt sétáljon egyet a parkban: tíz kör, egyes estéken olyan lassan, ahogy jólesik, máskor szaporán, aztán vissza a ház lépcsőjén a szobájába, hogy kezet mosson, és megigazítsa nyakkendőjét, mielőtt megint asztalhoz ül. Ma azonban, amikor távozni készült, a kis cselédlány, miközben átnyújtotta a kesztyűjét, így szólt:

– Mr. Bingham szólt, hogy emlékeztessem, az öccse és a húga jön vacsorára.

Mire ő azt felelte:

– Igen, köszönöm, Jane, hogy emlékeztet rá.

Mintha valóban elfelejtette volna, és a cselédlány pukedlizett, majd becsukta mögötte az ajtót.

Gyorsabban kellett volna mennie annál, mint amikor maga rendelkezik az idejével, de azon kapta magát, hogy szántszándékkal az ellenkezőjét teszi, a leglassúbb tempójában lépked, s hallgatja, ahogy cipősarka eltökélten kopog a járdán a hidegben. A nappal szinte már véget ért, és az ég abban a dús, kékes-bíbor színben pompázott, amely fájdalmasan juttatta mindig eszébe, amikor az iskolában volt, és nézte, ahogy minden elfeketedik, s a fák körvonalai szertefoszlanak előtte, mintha valami füstszerű és illékony anyagból volnának.

Nemsokára beköszönt a tél, és ő csak a könnyű kabátját viselte, de akkor is ment tovább, karját összefonta mellkasán, és feltűrte gallérját. Még a hatórai harangszó után is leszegett fejjel haladt tovább előre, és csupán az ötödik kör után fordult meg sóhajtva, hogy az egyik ösvényen észak felé induljon a házhoz, majd fel a kőlépcsőn, s az ajtó már azelőtt kinyílt, hogy felért volna, a komornyik pedig nyúlt a kalapjáért.

– A szalonban, David úrfi.

– Köszönöm, Adams.

A szalon ajtaja előtt megállt, többször végigsimított a haján – egyik ideges szokása volt ez, akár a homlokába hulló tincsek simogatása olvasás vagy rajzolás közben, vagy mutatóujjának könnyed elhúzása az orra alatt, amikor gondolkodott, vagy arra várt a sakktáblánál, hogy léphessen, és az összes egyéb árulkodó mozdulata –, majd ismét sóhajtott, és kitárta az ajtó mindkét szárnyát azzal a magabiztossággal és meggyőződéssel, amelynek persze nem volt birtokában. Egyszerre néztek rá, de közömbösen: sem az örömnek, sem a döbbenetnek nem mutatták jelét. Mintha ő egy szék, egy óra, a kanapé támlájára vetett sál lenne; olyasmi, amit annyiszor látott a szem, hogy már átsiklik rajta, jelenléte annyira ismerős, hogy már akkor odalátták a színpadra, mielőtt a függöny fölemelkedett volna.

– Már megint késtél – jegyezte meg John, mielőtt ő megszólalhatott volna, de hangja lágy volt, és mintha nem lett volna korholó kedvében, bár Johnnál ezt sohasem lehetett igazán tudni.

– John – mondta ő elengedve füle mellett öccse megjegyzését, és kezet rázott vele, majd a férjével, Peterrel is. – Eden – csókolta meg előbb a húgát, aztán annak feleségét, Elizát, mindkettőt jobbról. – Nagyapa hol van?

– A pincében.

– Á.

Mindannyian némán álltak egy pillanatig, és David egy másodpercig érezte a régi zavart, amit gyakran érzékelt hármuk, a Bingham testvérek között, hogy nincs mit mondaniuk egymásnak – vagy inkább hogy nem tudják, hogyan mondjanak bármit –, csak ha ott van a nagyapjuk, mintha nem a vérségi kapcsolat, hanem ő lenne az egyedüli, aki valóságossá teszi őket egymás szemében.

– Sűrű napod volt? – kérdezte John, és David gyorsan ránézett, de testvére a pipája fölé hajolt, így ő nem tudta megállapítani, hogy minek szánta a kérdést. Amikor kételkedett, általában csak úgy tudta megfejteni John valódi szándékát, ha Peterre nézett… Peter kevesebbet beszélt, de kifejezőbb volt az arca, és David gyakran gondolt arra, hogy ők ketten egyetlen kommunikációs egységként működnek: Peter a szemével meg az állával világítja meg, amit John mond, vagy John fogalmazza meg azokat a homlokráncolásokat, fintorokat és futó mosolyokat, amelyek Peter arcán suhannak át; ám Peter arca ezúttal kifejezéstelen volt, olyan kifejezéstelen, mint John hangja, ezért nem nyújtott segítséget, ő kénytelen-kelletlen úgy válaszolt hát, mintha a kérdés őszintén hangzott volna el, és talán így is történt.

– Nem annyira – felelte, és e válasz igazsága, nyilvánvalósága és cáfolhatatlansága annyira vitathatatlan és kérlelhetetlen volt, hogy megint úgy érezte, mintha a szoba megdermedt volna, mintha még John is szégyellné magát, hogy ilyen kérdést tett fel. Ekkor David megpróbálta azt tenni, amit néha máskor, de ez még rosszabb volt, ugyanis magyarázkodott, próbálta megfogalmazni és formába önteni, hogy milyen volt a napja. – Olvastam…

De ím, megkíméltetett a további megaláztatástól, mert a nagyapjuk belépett a szobába, és egy egérszürke porfilcbe burkolózó vörösboros palackot a magasba emelve diadalittas kiáltást hallatott – megtalálta! –, még mielőtt odaért volna hozzájuk, majd azt mondta Adamsnek, hogy nem ragaszkodnak a formaságokhoz, hogy most rögtön töltse át, és hogy vacsora után megisszák.

– És nicsak, miközben ezt az átkozott palackot kerestem, újabb kedves emberünk jelent meg – mondta, és Davidre mosolygott, majd a csoport felé fordult, hogy mosolya mindannyiukat elérje, ami egyben felkérést jelentett, hogy kövessék a vacsoraasztalhoz, s ők ezt meg is tették, hogy ott majd elfogyasszák a havonta egyszer felszolgált vasárnapi étküket, mind a hatan a szokásos helyükön a fényes tölgyfa asztal körül: nagyapa az asztalfőn, David a jobbján, tőle jobbra Eliza, John a nagyapa balján, tőle balra Peter, Eden pedig az asztal végén; és lefolytassák szokásos mormogó, csapongó beszélgetésüket: a bankról, Eden tanulmányairól, a gyerekekről, Peter és Eliza családjáról. Odakinn a világ tombolt és égett, a németek még mélyebben nyomultak be Afrikába, a franciák még mindig Indokínán verekedték keresztül magukat, közelebb pedig a legújabb riadalmak a Gyarmatokon: lincselések és akasztások és verések, öldöklések, olyan borzalmas események, hogy belegondolni is szörnyű, mégis milyen közeliek, de e dolgok egyike sem, különösen a legközelebbiek nem hasíthatták fel nagyapa vacsoráinak felhőjét, ahol minden puha volt, és a kemény is hajlékonnyá tétetett; még a nyelvhalat is olyan szakértelemmel párolták meg, hogy az embernek csak le kellett emelnie róla a húst az odanyújtott kanállal, s a gerinc az evőeszköz legfinomabb érintésének is engedett. De akkor is nehéz volt, sőt nehezebb, hogy a külvilágot kívül rekesszék, és a desszertnél, a gyömbéres-boros syllabubnál, amelyet tejszínhab-könnyűségűre vertek, David eltűnődött, hogy a többiek is, amiképp ő, arra az értékes gyömbérre gondolnak-e, amelyet a Gyarmatokon találtak és ástak ki, majd idehozták a Szabad Államokba, és Cook magas áron megvette: kit kényszerítettek rá, hogy kiássa és begyűjtse a gyökereket? Kinek a kezéből vették át?

Vacsora után újból összegyűltek a szalonban, Matthew kávét meg teát töltött, a nagyapa egy kicsit mocorgott a székében, amikor Eliza hirtelen talpra szökkent, és így szólt:

– Peter, még mindig meg akarom neked mutatni azt a képet abban a könyvben arról a rendkívüli tengeri madárról, amit múlt hónapban említettem, és megígértem magamnak, hogy ma este nem feledkezem meg róla; Bingham nagyapa, megmutathatom?

Mire az öreg bólintott, és így felelt:

– Hát persze, gyermekem.

Ekkor Peter is felállt, és kart karba öltve kimentek a szobából, Eden büszkének látszott, hogy a felesége ennyire figyel mindenre maga körül, hogy megérzi, mikor szeretnének a Binghamek magukra maradni, és tudja, hogyan vonja ki magát elegánsan a körükből. Eliza vörös hajú volt, végtagjai vaskosak, és amikor átvágott a szalonon, az asztali lámpákon függő apró üvegdíszek megremegtek és csilingeltek, de ebből a másik szempontból könnyed volt, és fürge, s már mindannyiuknak adódott rá alkalmuk, hogy hálásak legyenek a megértő viselkedéséért.

Belekezdhettek tehát abba a beszélgetésbe, amit nagyapa ígért nekik még januárban, amikor új volt az év. Mégis minden hónapban várták, minden hónapban, minden családi vacsora után – húsvét után, aztán a függetlenség napja után, majd május elseje után, az öreg születésnapja után és minden különleges alkalom után, amikor összegyűltek –, de csak nem jött el, csak nem, csak nem, és most tessék, október második vasárnapján végre megbeszélhetik. A többiek is azonnal megértették a dolgot, és általános várakozás következett, visszatették a tányérra a kekszet, amelybe már beleharaptak, lerakták a félig teli teáscsészéket, keresztbe tett lábukat leeresztették, derekukat kihúzták, kivéve nagyapát, aki inkább hátradőlt, és mélyebbre süppedt nyikorgó karosszékében.

– Mindig fontos volt nekem, hogy becsületben neveljelek hármótokat – szólalt meg némi hallgatás után. – Tudom, hogy más nagyapák nem folytatnák le ezt a beszélgetést veletek, akár oktalanságból, akár mert szenvednének az elkerülhetetlen vitáktól és csalódásoktól… miért is ne, hiszen ezek a viták elintézhetők azután is, hogy az ember eltávozott, és már nem kell részt vennie bennük. De én nem ilyen nagyapátok vagyok, sosem voltam ilyen, úgyhogy azt hiszem, az a legjobb, ha nyíltan beszélek veletek. De figyelem – itt elhallgatott, és sorban rájuk szegezte átható tekintetét –, ez nem jelenti azt, hogy bármilyen csalódást szeretnék látni: az, hogy elmondom, nem azt jelenti, hogy bizonytalan lennék benne; és ez nem a téma megnyitása, hanem a lezárása. A félreértések és spekulálások elkerülése végett mondom el nektek… tőlem halljátok a saját fületekkel, ne egy darab papírról Frances Holson irodájában, talpig feketében ülve. Biztosan nem lep meg benneteket, hogy egyenlően osztom el köztetek a vagyonomat. Mindannyiótoknak vannak persze személyes tárgyaitok és javaitok a szüleitektől, de én mindegyikőtöknek adok valamit a saját kincseimből, olyan dolgokat, amelyekről úgy gondolom, ti vagy a gyerekeitek élvezni fogjátok. Ezek felfedésére várnotok kell addig, amíg már nem leszek veletek. Eden, letéteket hoztam létre Wolfnak és Rosemarynek; John, van egy Timothynak is, és félretettem pénzt arra az esetre, ha neked meg Peternek is lesz gyereketek. És David, ugyanekkora összeget kapnak a te esetleges örököseid is. Eden, ha neked meg Elizának gyereketek születik, mielőtt meghalok, átírom a hagyakozást. A Bingham Brotherst továbbra is az igazgatótanács irányítja, és a részvények hármatok közt oszlanak meg. Mindannyiótoknak továbbra is lesz egy helye az igazgatótanácsban. Ha úgy döntenétek, hogy eladjátok a részvényeiteket, a szankció kemény lesz, és elővásárlási jogot kell biztosítanotok a testvéreiteknek, méghozzá olcsón, az eladást pedig még az igazgatótanácsnak is jóvá kell hagynia. Ezt már egyenként mind megbeszéltem veletek. Nem lephet meg benneteket.

Most ismét fészkelődött, ahogy a testvérek is, mert tudták, hogy a következő bejelentés lesz az igazi talány, és tudták azt is, hogy nagyapjuk tudja, bármit határozott is el, az valamilyen kombinációban boldogtalanná teszi majd őket – a kérdés csak az, hogy milyen kombinációban.

– Eden – jelentette ki nagyapa –, te megkapod a Frog’s Pond Way-i meg az Ötödik sugárúti lakást. John: tiéd a larkspuri birtok és a newporti ház.

Mintha sűrűsödni és remegni kezdett volna a levegő, amikor ráébredtek, mit jelent ez: hogy Davidé lesz a Washington Square-i ház.

– És Davidé – folytatta lassan – a Washington Square. Meg a hudsoni nyaraló.

Fáradtnak látszott, és még jobban hátradőlt a székben, mintha igazi kimerültség gyötörné, nem csak színlelné, és a hallgatás folytatódott.

– És ennyi, így döntöttem – jelentette ki. – Szeretném, ha ezt most szóban jóváhagynátok.

– Igen, nagyapa – mormolták mindannyian, majd David is észbe kapott, és hozzátette:

– Köszönjük, nagyapa. – John és Eden pedig a transzból feleszmélve utánamondta.

– Szívesen – felelte az. – Bár reméljük, hogy sok év eltelik még addig, amíg Eden lerombolja a Frog’s Pond-i kedves kulipintyómat. – Rámosolygott, és Edennek sikerült viszonoznia.

Ezután anélkül, hogy valaki kimondta volna, az este hirtelen véget ért. John csöngetett Matthew-nak, hogy hívja Petert meg Elizát, és készítse elő a fiákert, aztán jöttek a kézrázások, a csókok és a távozás, amikor mindenki az ajtóhoz ment, és kabátba, kendőbe meg sálba bugyolálta magát, ami általában furcsán harsány és hosszadalmas dolog volt: az utolsó percben még megdicsérték az ételt, még megosztottak néhány információmorzsát az életükről, amit korábban elfelejtettek megosztani; ám most némán és kurtán zajlott le, Peter és Eliza azt a várakozó, elnéző, együttérző arckifejezést öltötte, amelyet a Bingham-körbe beházasodók már befogadásuk elején megtanulnak. Aztán elmentek egy utolsó öleléssel és búcsúzással, amelyben David is részt vett, ha nem is barátságosan és lelkesen, de megtéve a gesztust.

Ezeket a vasárnap esti vacsorákat követően nagyapjával az volt a szokásuk, hogy ittak még egy pohár portóit vagy egy kis teát a dolgozószobában, és megbeszélték, hogyan zajlott az este: apró megjegyzések hangzottak el épp a pletyka határán, saját jogán és vérmérséklete szerint az öreg kicsit csípősebb volt – vajon David nem látta-e egy árnyalatnyival sápadtabbnak Petert? Nem tűnik-e úgy, hogy Eden anatómiaprofesszora elviselhetetlen? –, de ezen az estén, amint becsukódott az ajtó, és magukra maradtak a házban, nagyapa azt mondta, hogy fáradt, hogy hosszú volt a nap, és lefekszik aludni.

– Persze – felelte David, bár nem kérték az engedélyét, és ő is el akart gondolkodni a történteken, úgyhogy megcsókolta nagyapja arcát, aztán állt még egy percig annak a háznak a gyertyafényes bejáratában, amely egy nap az övé lesz, majd ő is megfordult, hogy elinduljon fölfelé a szobájába, de még megkérte Matthew-t, hogy előbb hozzon neki egy újabb adag syllabubot.

II

Nem hitte, hogy el tudna aludni, és valóban, úgy érezte, órákig hever ébren, tudatában annak, hogy álmodik, ennek ellenére magánál van, hogy érzi maga alatt a lepedő keményített vásznát, és felhúzott bal lábbal fekszik, amitől másnap majd sajogni fog, és merev lesz a lába. Mégis mintha elaludt volna végül, mert amikor legközelebb kinyitotta szemét, vékony, fehér fénycsíkokat látott ott, ahol nem egészen ért össze a függöny, patadobogást hallott az utcáról, az ajtaja előtt pedig cselédlányok jöttek-mentek a vödreikkel meg a seprűikkel.

A hétfőt mindig sivárnak látta, úgy ébredt, hogy az esti rettegés még nem oldódott fel, és általában megpróbált korán kelni, még a nagyapja előtt, hogy ő is érezze, csatlakozik azoknak a tevékenységeknek az áramához, amelyek a legtöbb ember életét megélénkítik, hogy neki is, mint Johnnak, Peternek vagy Edennek, elvégzendő feladatai vannak, vagy mint Elizának, bizonyos helyeken kell lennie, ahelyett hogy megint egy bizonytalan körvonalú nappal nézzen szembe, amelyet egyedül kell megpróbálnia betölteni. Nem igaz, hogy nem volt semmije: névlegesen ő vezette a cég jótékonysági alapítványát, s ő hagyta jóvá a kifizetéseket a különféle egyének és ügyek számára, amelyek összességükben valamiféle családtörténetet kínáltak – az ellenállás délen harcoló vezetőinek, a menekültek lakáshelyzetén és családegyesítésén dolgozó jótékonysági szervezeteknek, a néger oktatást elősegítő csoportnak, a gyermekelhagyással és -elhanyagolással foglalkozó szervezeteknek, a partokra naponta érkező, kétségbeejtő helyzetben lévő szegény bevándorlók oktatásáért küzdőknek, azoknak az embereknek, akikkel egyik vagy másik családtag összeakadt az élete során, és megindította a sorsuk, ezért most valamilyen módon segít nekik –, de felelőssége csak a csekkek jóváhagyására terjedt ki, meg azoknak a számoknak és költségeknek a havi ellenőrzésére, amelyeket a cég könyvelőinek és ügyvédeinek már bemutatott a titkárnője, egy Alma nevű, fiatal nő, aki valójában maga irányította az alapítványt; ő csak azért volt ott, hogy a Bingham nevet felkínálja. Önkéntes munkákat is végzett, amelyeket különféle minőségben a jó neveltetést kapott, szinte még fiatal személyek végezhetnek: gézt, sebkötő pólyát és gyógyító kenőcsöket tartalmazó csomagokat állított össze a Gyarmatokon harcolóknak; zoknit kötött a szegényeknek; hetente egyszer rajzot tanított a lelencház iskolájában, amelyet a családja létesített, de mindezek az erőfeszítések és tevékenységek együtt is talán csak egyheti munkát adtak ki havonta, úgyhogy a maradék idejét egyedül és céltalanul töltötte. Néha úgy érezte, csak arra vár, hogy elteljen az élete, és a napok végén egy sóhajjal befeküdjön az ágyába abban a tudatban, hogy még egy kicsit felhasznált a létből, és megtett egy újabb centimétert annak természetes vége felé.

Ezen a reggelen azonban örült, hogy későn ébredt, mert még mindig bizonytalan volt abban, hogyan is értelmezze az esti eseményeket, és hálás volt, hogy talán tisztább a feje, ezért átgondolhatja a dolgot. Csöngetett tojásért, pirítósért meg teáért, és az ágyban evett-ivott, elolvasta a reggeli lapot – újabb tisztogatás a Gyarmatokon, részleteket nem közöltek; egy hosszú cikk, a kilencedik ugyanennyi nap alatt, amelyben a Brooklyn Bridge befejezésének tizedik évfordulóját ünnepelték, és leírták, hogyan változtatta meg a város kereskedelmi forgalmát, ezúttal nagy, részletes ábrákon bemutatva, miként tornyosul a folyó fölé –, aztán megmosakodott, felöltözött, és elhagyta a házat, odakiáltva Adamsnek, hogy a klubban ebédel.

Hűvös és napos volt az idő, jócskán benne járt már a délelőttben, és ez a vidám lendület mozgatta: elég korán volt ahhoz, hogy még mindenki buzgó és reménykedő legyen – ma lesz a napja, hogy az élet boldog és régen áhított fordulatot hoz, hogy váratlan szerencse köszönt be, a délvidéki konfliktusok megszűnnek, vagy két szelet szalonna lesz vacsorára egy helyett –, de még nem olyan késő, hogy ezek a remények megint beteljesületlenek maradjanak. Séta közben általában nem tűzött maga elé különösebb célt, hagyta, hogy a lába határozzon az irányról, és most jobbra fordult az Ötödik sugárútra, s intett a lovászfiúnak, aki éppen a barna lovat fogta be a kocsiszín mögötti istállónál.

A ház: most, hogy már nem volt a falai közt, remélte, hogy kicsit tárgyilagosabban megfontolhatja, bár az is mit jelentene? Gyerekkorának első részét még csak nem is itt töltötte, ahogy egyikük sem – ez a tisztesség egy nagy, hűvös házat illetett a messzi északon, nyugatra a Park Avenue-tól –, de ő és a testvérei meg előttük a szülei ide vonultak vissza minden fontos családi eseményre, ahogy manapság is, és amikor a szülei meghaltak, mert elvitte őket a betegség, ők hárman ideköltöztek. Gyermekkori otthonukban meg kellett szabadulniuk minden olyan tulajdonuktól, amely szövetből vagy papírból készült, mindentől, amiben bolha bújhatott meg, mindentől, ami éghető volt; emlékezett rá, hogy megsiratott egy lószőr babát, amit imádott, és nagyapa megígérte neki, hogy kap egy másikat, és amikor ők hárman beléptek a Washington Square-i szobáikba, ott várta őket a legapróbb részletekig újraalkotott régi életük: babáik, játékaik, takaróik és könyveik, szőnyegeik, köntöseik, kabátjaik és párnáik. A Bingham Brothers címerén a Servatur Promissum – betartott ígéret – szavak álltak, és abban a pillanatban a testvérek ráébredhettek, hogy ezeket a szavakat nekik is szánták, hogy nagyapjuk teljesít mindent, amit mond nekik, és a két évtized során, mióta a gondjaira voltak bízva, előbb mint gyerekek, aztán mint felnőttek, sosem szegte meg az ígéretét.

Nagyapjuk olyan korlátlan ura volt az új helyzetnek, amelyben mindannyian találták magukat, hogy emlékei szerint a fájdalmuk szinte azonnal megszűnt. Ez persze nyilván nem volt igaz sem az ő, sem a testvérei, sem maga a nagyapja esetében, aki hirtelen elveszítette egyetlen gyermekét, de Davidet – most úgy gondolta – annyira elképesztette a magabiztossága, összeszedettsége és a világ, amelyet teremtett nekik, hogy ezeket az éveket már sehogyan másképp nem tudta elképzelni. Mintha nagyapja a születésüktől fogva azt tervezte volna, hogy egyszer a gyámjuk lesz, és beköltözteti őket a házba, ahol ő valaha egymaga élt a maga ritmusában, és senki nem lógott a nyakán. Később Davidnek az az érzése támadt, hogy a már így is tágas ház új szobákat növesztett, hogy az új szárnyak és terek varázsütésre felkínálták magukat a beköltözésre, hogy a szobát, amelyben azóta is lakik, a szükség teremtette, nem pedig egyszerűen átalakították egy ritkán használt helyiségből. Az évek során az öreg azt mondogatta, hogy unokái adták meg a ház rendeltetését, hogy nélkülük ez csak szobák összevisszasága volna, és neki az a dolga, hogy ők hárman – még David is – ezt igaznak fogadják el, és valóban elhiggyék, hogy a házat – s ezért az ő életét is – ők tették létfontosságúvá és rendkívülivé.

David feltételezte, hogy mindegyikük a magáénak tekinti a házat, de mindig szerette azt képzelni, hogy ez az ő különleges odúja, olyan hely, ahol nemcsak lakik, de meg is értik. Most, felnőttként néha látta, milyennek tűnhet ez a kívülállók szemében, tele szépen elrendezett, de akkor is bizarr tárgyakkal, amelyeket nagyapja gyűjtött angliai és európai, sőt gyarmati utazásain is, ahol egy rövid béke során eltöltött némi időt; de főképp az a benyomás maradt meg benne, amelyet még gyermekkorában alakított ki, amikor órákat töltött azzal, hogy emeletről emeletre bolyongott, fiókokat és szekrényeket nyitott ki, bekukucskált ágyak és kanapék alá, s a fényes padló meleg és sima volt csupasz térde alatt. Világosan emlékezett rá, hogy kisfiú korában egy reggel sokáig feküdt az ágyban, nézte az ablakon besütő napsugarat, megértette, hogy ide tartozik, és emlékezett a vigasz érzésére is, amelyet ez a tudat adott neki. De még később, amikor már nem tudott kimenni, amikor az élete az ágyára korlátozódott, akkor sem tartotta másnak a házat, mint menedéknek, amelynek falai nemcsak a világ rémségeit tartják kívül, hanem összetartják őt magát is. És most az övé lesz, ő meg a házé, s most először érezte a házat nyomasztónak, olyan helynek, ahonnan talán sosem tud megszökni, és amely ugyanannyira birtokolja őt, amennyire ő a házat.

Ilyesféle gondolatok foglalkoztatták, amíg eljutott a Huszonkettedik utcáig, és noha már nem akart bemenni a klubba – ahová egyre kevesebbet járt, mert vonakodott attól, hogy találkozzék a régi osztálytársaival –, az éhség behajtotta, és rendelt teát, kenyeret meg kolbászt, amit gyorsan megevett, majd továbbindult észak felé, a Broadwayn elsétált egészen a Central Park déli oldaláig, aztán megfordult, és hazagyalogolt. Mire a Washington Square-re ért, már elmúlt öt óra, az ég megint magányos sötétkékbe burkolózott, s neki csak arra maradt ideje, hogy átöltözzön, és rendbe hozza magát, s már hallotta is, ahogy odalenn az öreg Adamsszel beszél.

Arra nem számított, hogy a szolgák jelenlétében megemlíti az este történteket, de amikor magukra maradtak a szalonban az italukkal, még akkor is csak a bankról, a nap eseményeiről meg egy új ügyfélről, egy nagy flotta tulajdonosáról beszélt, aki Rhode Islandről jött. Matthew hozott nekik teát meg piskótát, amelyet vastagon borított a vaníliaöntet; a szakács, mert tudta, hogy David szereti, cukrozott gyömbérrel szórta meg a tetejét. Nagyapja gyorsan és gondosan elfogyasztotta a maga szeletét, ám David nem élvezte annyira a süteményt, amennyire élvezhette volna, mert nagyon várta, hogy mit mond az öreg az esti beszélgetésről, és tartott attól, amit ő maga önkéntelenül mond majd, hogy valamiképpen fölfedi vegyes érzelmeit, hogy esetleg hálátlannak tűnik. Végül azonban nagyapja kétszer megszívta pipáját, és anélkül hogy ránézett volna, így szólt:

– David, van még egy dolog, amit meg kell beszélnem veled, de persze ezt a tegnap esti izgalmak közepette nem tehettem meg.

Újabb lehetőség rá, hogy köszönetet mondjon, de nagyapja ezt a pipája füstjével együtt elhessegette.

– Nem kell hálát mondanod. A ház a tiéd. Végül is imádod.

– Igen – szólalt meg David, mert tényleg imádta, de még mindig azokon a furcsa érzelmeken töprengett, amelyeket a nap folyamán, a sok utcányi séta során megvizsgált, vagyis hogy a ház megöröklése biztonságérzet helyett miért valamiféle rémülettel tölti el. – De…

– De mi? – kérdezte nagyapa, és most ő nézett rá kíváncsi arccal, mire David, aki aggódott, hogy talán bizonytalannak tűnik, sietősen folytatta:

– Csak Eden meg John miatt nyugtalankodom, ennyi az egész.

Mire nagypapa ismét legyintett.

– Eden és John remekül meglesz – mondta gyorsan. – Miattuk nem kell aggódnod.

– Nagyapa – mosolyodott el David –, miattam sem kell aggódnod. – Erre az nem mondott semmit, aztán mindketten zavarba jöttek, egyrészt a hazugság tényétől, másrészt a szörnyűségétől, amely olyan nagy volt, hogy még a jó modor sem követelte meg a cáfolatát.

– Tettek neked egy házassági ajánlatot – törte meg végül nagyapja a hallgatást. – Jó család… Griffithék Nantucketról. Persze hajóépítőként kezdték, de most már saját flottájuk van, és egy kicsi, de jövedelmező szőrmeüzletük is. Az úr keresztneve Charles; özvegy. A húga, aki maga is özvegy, vele lakik, és együtt nevelik a nő három gyermekét. A férfi a kereskedelmi idényt a szigeten tölti, télen pedig a Cape-en lakik. Magam nem ismerem a családot, de tekintélyes emberek… ott ülnek az önkormányzatban, és Mr. Griffith öccse, akivel ő meg a húga irányítják az üzletet, a kereskedők szövetségének elnöke. Van még egy testvérük, egy nő, aki északon él. Mr. Griffith a legidősebb; a szüleik még élnek… Mr. Griffith anyai nagyszülei alapították a vállalkozást. Az ajánlat Franceshez érkezett az ügyvédjük révén.

David úgy érezte, mondania kellene valamit.

– Hány éves az úr?

Nagyapa a torkát köszörülte.

– Negyvenegy – válaszolta kelletlenül.

– Negyvenegy! – kiáltott fel David hevesebben, mint akarta. – Már bocsánat – mondta. – De negyvenegy! Hiszen az egy öregember!

Nagyapja erre elmosolyodott.

– Nem egészen – mondta. – Nekem nem. És jobbára a világnak sem. De igen, idősebb. Legalábbis nálad. – Majd amikor David nem felelt: – Gyermekem, tudod, hogy nem kell megházasodnod, ha nem akarsz. De ez olyasvalami, amit megbeszéltünk miattad, olyasmi, ami iránt érdeklődést mutattál, különben egyáltalán nem foglalkoznék az ajánlattal. Mondjam meg Francesnek, hogy visszautasítod? Vagy szeretnél egy találkozót?

– Úgy érzem, kezdek terhet jelenteni neked – mormolta végül David.

– Nem – mondta nagyapa. – Nem terhet. Mint mondtam, egyetlen unokámnak sem kell megházasodnia, ha nem akar. De komolyan gondolom, hogy fontolóra vehetnéd. Nem kell azonnal választ adnunk Francesnek.

Csendben ültek. Igaz, már sok hónapja – talán egy éve vagy több is –, hogy legutóbb valamilyen ajánlatot kapott, sőt egyáltalán érdeklődtek felőle, bár nem tudta, hogy ez azért van-e, mert az utolsó két ajánlatot olyan gyorsan és közömbösen utasította vissza, vagy mert végül eljutottak a társasági körökhöz a hírek az ágyhoz kötöttségéről, amelyet nagyapja is, ő is oly buzgón próbált leplezni. Igaz, hogy a házasság gondolata bizonyos mértékű félelemmel töltötte el, és hát nem aggasztó-e az is, hogy ez a legújabb ajánlat egy általuk ismeretlen családtól érkezett? Igen, egyforma társadalmi állásúak – Frances nem merné megemlíteni, ha nem így lenne –, de ez azt is jelenti, hogy ők ketten, nagyapa és Frances, eldöntötték, most már olyan kilátásokkal kell foglalkozniuk, amelyek túlmutatnak azokon a családokon, amelyeket Binghamék ismernek, és akikkel kapcsolatban állnak, vagyis azon a hatvanvalahány családon, amely fölépítette a Szabad Államokat, és amelyek között nemcsak ő és a testvérei, hanem a szülei és előttük nagyapa egész életüket töltötték. Ehhez a kis közösséghez tartozik Peter és Eliza is, de most már nyilvánvaló, hogy a legidősebb Bingham-örökösnek, ha meg kell házasodnia, hitvesét ezen az arany körön kívül, egy másik embercsoport soraiban kell keresnie. Binghamék nem voltak sem elutasítóak, sem olyasfélék, akik nem keverednek kereskedőkkel, olyanokkal, akik egyfajta emberként kezdték életüket az országban, de szorgalmuk és ügyességük révén egy másik fajtává váltak. Peter családja ilyen volt, de ők nem. Mégis csak csalódást tudott érezni, azt, hogy az ősei által oly nehezen megalapozott örökséget az ő jelenléte csorbítja.

Annak ellenére, amit nagyapja mondott, azt is érezte, hogy nem lenne jó, ha azonnal visszautasítaná ezt az ajánlatot: ő az egyetlen, akit kárhoztathatott a jelen helyzetért, és mint Griffithék képbe kerülése világossá tette, a lehetőségei nem végtelenek, hiába a neve meg a család pénze. Ezért azt mondta, hogy beleegyezik a találkozóba, és nagyapja – talán alig leplezett megkönnyebbüléssel, vagy mégsem? – azt válaszolta, hogy azonnal szól erről Francesnek.

Ekkor már fáradt volt, ezért kimentette magát, és a szobájába indult. Bár most már egészen másképp festett, mint amikor annak idején birtokba vette, annyira jól ismerte, hogy még sötétben is megtalálta benne az utat. A másik ajtó a testvéreivel valaha közös játszószobába vezetett, amely most a dolgozószobája volt, és ide vonult vissza a borítékkal, amit nagyapja adott neki, mielőtt ő elbúcsúzott tőle éjszakára. Ebben egy kis rézkarc lapult a férfiról, Charles Griffithről, és ő alaposan megnézte a lámpa fényénél. Mr. Griffith szőke ember volt, szemöldöke világos, arca kerek és puha, bajsza, bár nem túl nagy, de tömött; David már a rajzról is látta, hogy nagydarab férfi, bár az csak az arcát, a nyakát és a vállát mutatta.

Hirtelen hatalmába kerítette a pánik, ezért az ablakhoz ment, és gyorsan kinyitotta, majd beszívta a hideg, tiszta levegőt. Késő van, ébredt rá, később, mint hitte, és odalenn semmi sem mozdult. Tényleg azt fontolgatja-e, hogy elhagyja a Washington Square-t ilyen kevéssel azután, hogy kelletlenül azt hitte, talán sosem fogja? Hátrafordult, és a szobát szemlélte, megpróbálta elképzelni minden tárgyát egy nantucketi faházban és magát is köztük: a könyvespolcait; a festőállványát; az íróasztalát a papírokkal, a tintával meg szülei bekeretezett portréjával; az egyetemi évei óta itt álló kanapét, amelynek skarlátvörös szegélyei már lelapultak és foszladoztak; az egyenesen Indiából rendelt, török mintával hímzett legfinomabb gyapjúkendőt, amit nagyapja már sok karácsonnyal ezelőtt adott neki; mindent, ami a kényelmét és örömét vagy mindkettőt szolgálta.

De nem tudta. Ezek a dolgok ide tartoznak, ehhez a házhoz: mintha maga a ház teremtette volna őket, és mintha élő dolgok volnának, amelyek elsorvadnak és meghalnak, ha máshová költöztetik őket. Aztán arra gondolt: vajon nem igaz-e ez rá is? Vajon ő nem szintén olyasvalami-e, amit a ház, ha nem szült is, de etetett és táplált? Ha elhagyná a Washington Square-t, honnan tudná meg valaha, hogy igazából hol a helye a világban? Hogyan hagyhatná itt ezeket a falakat, amelyek kifejezéstelenül, nyíltan bámulták őt minden állapotában? Hogyan hagyhatná itt ezt a padlót, amelyen nagyapja késő éjjelenként járkált, és erőlevest meg orvosságot hozott neki azokban a hónapokban, amikor nem bírta elhagyni a szobáját? Nem volt ez mindig boldog hely. Valójában borzalmas volt. De érezhetne bármilyen más helyet ennyire a sajátjának?

III

A Hiram Bingham Jótékonysági Iskola és Intézet lakóit minden karácsonykor vendégül látták a Bingham Brothers üléstermében. Volt szeletelt sonka, édesség, sült alma meg miniatűr krémes, és az étkezés végén maga Nathaniel Bingham, a védnök és a bank tulajdonosa jött el, hogy üdvözölje őket két tisztviselő társaságában, akik valaha mindketten az iskola diákjai voltak, és akik egy olyan felnőtt élet ígéretét jelentették, amely még mindig (és legtöbbjüknek sajna örökre) túl távoli és elvont volt ahhoz, hogy maguk elé tudják képzelni. Mr. Bingham rövid beszédet tartott, biztatta őket, hogy legyenek iparkodók és engedelmesek, aztán a gyerekek két sort alkottak, és a tisztviselőktől átvettek egy vaskos rúd mentolos kandiscukrot.

Ezen a fogadáson mindhárom testvér részt vett, és David kedvenc pillanata nem az volt, amikor a gyerekek elámultak az őket váró lakoma láttán, hanem inkább az, hogy milyen arcot vágtak, amikor beléptek a bank előcsarnokába. Megértette az áhítatukat, mert ő is mindig ugyanezt tapasztalta: hatalmas, ezüstös márványpadló csillogóan fényesre csiszolva; jón oszlopok egyetlen kőből kifaragva; három freskó, amely három egész falat elfoglalt olyan magasan, hogy az embernek esdeklő tartást kellett fölvennie, ha jól akarta látni őket – az első az ükapja apját, Ezrát, a háborús hőst ábrázolta, aki a britek ellen vívott függetlenségi harcban tüntette ki magát; a második az ükapját, Edmundot, amint észak felé menetel néhány virginiai utópista társával New Yorkba, hogy megalapítsa a Szabad Államokat; a harmadik a dédapja, Hiram, akit nem ismert, a Bingham Brothers alapítója, akit New York polgármesterének választottak. A festményeken a háttérben barna és szürke színekkel a család és az ország történetének pillanatait örökítették meg: a yorktowni csatát, amelyben Ezra harcolt, míg felesége és kisfiai charlottesville-i otthonukban tartózkodtak; Edmund házasságkötését férjével, Markkal, és a Gyarmatokkal vívott első háborúkat, amelyeket a Szabad Államok megnyert, de nagy emberi és anyagi áldozatok árán; Hiramet és két bátyját, Davidet és Johnt még fiatalon, mit sem tudván arról, hogy hármuk közül csak Hiram, a legkisebb éri meg a negyvenes éveit, és hogy csak neki lesz leszármazottja – fia, Nathaniel, David nagyapja. Minden festmény alján márványtábla egy-egy szóval – Tisztesség; Alázat; Emberség –, amelyek a bank címerében található mondattal együtt a Bingham család mottóját alkották. A negyedik felület, amely a két hatalmas bejárati ajtó fölött húzódott – az egyik a Wall Streetre, a másik a Broad Streetre nyílt –, üres volt, sima, kitöltetlen fal, oda kerülnek majd egy nap David nagyapjának cselekedetei: hogyan tette a Bingham Brotherst nemcsak a Szabad Államok, de egész Amerika leggazdagabb pénzügyi intézményévé; hogyan támogatta a polgárháborút; hogyan védelmezte a Szabad Államok létét minden olyan kormányzati kísérlettel szemben, amely le akarta bontani építményét, és meg akarta fosztani polgárait jogaiktól; hogyan fizette a Szabad Államokba belépő szabad négerek, valamint a gyarmati szökevények letelepedését, és miképp segített nekik abban, hogy új életet kezdjenek északon vagy nyugaton. Igaz, már nem a Bingham Brothers volt az egyetlen és – némelyek szerint – a leghatalmasabb intézmény a Szabad Államokban, különösen mivel nemrégiben kezdtek felvirágozni az újonnan érkezett és a városban megtelepedett zsidó bankok, de még mindig – és ebben mindenki egyetértett – a legbefolyásosabb, legnagyszerűbb és leghíresebb maradt. A jövevényekkel ellentétben Bingham nem keverte a becsvágyat a kapzsisággal, az ügyességet a mesterkedéssel – ugyanakkora felelősséget érzett magával az Államokkal, mint az általa kiszolgált emberekkel szemben. „A nagy Mr. Bingham”, így nevezték az újságok Nathanielt, bár néha gúnyolódva, amikor valamely nagyszabású tervébe kísérelt meg belevágni – például amikor egy évtizeddel ezelőtt azzal a javaslattal állt elő, hogy terjesszék ki az általános választójogot Amerika egészére –, de őszintén szólva David nagyapja vitathatatlanul nagy ember volt, akinek története és ábrázata megérdemelte, hogy márványra fesse egy művész, aki veszedelmesen leng a kötél tartotta ülésen magasan a kőpadló fölött, és igyekszik nem lenézni, miközben festéktől csillogó ecsetével a felületen dolgozik.

De ötödik vagy hatodik felület nincs: nincsen hely sem az apjának, a háborús hősnek, sem neki és a testvéreinek. Bár az ő harmada mit ábrázolna egyáltalán? Egy férfit a nagyapja házában, aki várja, hogy egyik évszak a másikba olvadjon, hogy az élete végre bejelentkezzen hozzá?

Az ilyesféle önsajnálat nem szép és nem helyénvaló, azt tudta, és átvonult a hallon a helyiség hátsó részében tornyosuló tölgyfa ajtóhoz, amely mögött nagyapja régi titkára, akit ő és testvérei, mióta csak az eszüket tudták, mindig Norris néven ismertek, már várt rá.

– David úrfi – mondta a férfi –, száz éve nem láttam.

– Jó napot, Norris – felelte David. – Bizony. Remélem, jól van.

– Jól, David úrfi. És ön?

– Igen, nagyon is.

– Az úr már itt van; odavezetem. A nagyapja szeretne utána találkozni önnel.

Követte Norrist a lambériás folyosón. Ápolt, jó karban lévő férfi volt, finoman rajzolt vonásokkal, akinek haja David fiatalabb korában még ragyogóan aranylott, csak az évtizedek során fakult pergamenszínűre. David nagyapja nyíltan beszélt az ő és a családja életének szinte minden részletéről, de Norris esetében köntörfalazott; mindenki értette, hogy közte és az öreg közt valamilyen egyezség van, de annak ellenére, hogy Nathaniel Bingham toleranciát hirdetett minden társadalmi osztállyal, és nem tűrte a konvenciókat, sosem a társaként mutatta be Norrist, és sem az unokáinak, sem senki másnak nem utalt arra soha, hogy valaha törvényes kapcsolatba kerülne vele. Norris kedve szerint jöhetett hozzájuk, de nem volt ágya, nem volt szobája; kiskoruk óta csak úgy szólította meg a Bingham gyerekeket, hogy hozzáfűzte a nevükhöz, hogy „úrfi” vagy „kisasszony”, és ők már régen nem mondták neki, hogy másképp is lehet; részt vett bizonyos családi eseményeken, de sosem hívták be a vacsora utáni beszélgetésekre nagyapa szalonjába, és karácsonykor meg húsvétkor sem látták vendégül. David még most sem tudta biztosan, hol él Norris – úgy vélte, valahol hallotta, hogy egy Gramercy Park melletti lakásban, amelyet nagyapa vett neki évekkel ezelőtt –, és arról sem volt tudomása, honnan származhat, és milyen családból; még David születése előtt érkezett a Gyarmatokról, és fűtőinasként dolgozott a Bingham Brothersnél, amikor nagyapa megismerte. Binghamék társaságában visszahúzódó és csendes volt, de fesztelen is; annyira közel állt hozzájuk, hogy gyakran meg is feledkeztek róla – jelenlétét elfogadták, de hiánya észrevétlen maradt.

Most Norris megállt a tárgyalók előtt, és kinyitotta az ajtót, mire az odabent lévő férfi és nő megfordult, s felállt, amikor David belépett.

– Magukra hagyom önöket – mondta Norris, majd csendesen becsukta mögötte az ajtót, miközben a nő David felé indult.

– David! Már nagyon rég nem láttam.

Ő volt Frances Holson, nagypapa régi ügyvédje, aki Norrisszal együtt jól ismerte Binghamék életének szinte minden részletét. Ő is állandó szereplő volt, de helye a családban fontosabbnak és elismertebbnek számított – ő intézte mind John, mind Eden házasságát, és úgy tűnt, eltökélte magát, hogy Davidét is ő fogja.

– David – folytatta –, örömömre szolgál, hogy bemutathatom a nantucketi és falmouthi Mr. Charles Griffithnek. Mr. Griffith, itt a fiatalember, akiről már oly sokat hallott: Mr. David Bingham.

Nem volt annyira öreg, amennyire David tartott tőle, és világos bőre ellenére pirospozsgásnak sem tűnt; Charles Griffith magas volt, és nagydarab, de magabiztosan volt az, széles vállban, testben és nyakban. Zakóját jól szabták puha és finom gyapjúból, s ajka a bajusz alatt határozott vonalú és még mindig rózsaszín volt, most pedig mosolyra húzódott. Nem volt igazán jóképű, de azt a benyomást keltette, hogy fürge, energikus és egészséges, ami így együtt szinte megnyerőnek mutatta.

Hangja, amikor megszólalt, szintén vonzó volt, mély, és valami bársonyosság jellemezte: lágyság és gyengédség rejlett benne, amely ellentétben állt testméretével és vélhető erejével.

– Mr. Bingham – mondta, miközben kezet ráztak. – Örülök, hogy megismerhetem. Nagyon sokat hallottam önről.

– Amiképp én is önről – felelte David, bár nem nagyon tudott meg lényeges dolgokat azóta, hogy majdnem hat héttel ezelőtt először hallotta Charles Griffith nevét. – Köszönöm, hogy eljött… remélem, kellemesen utazott.

– Igen, remekül – válaszolta Griffith. – És kérem… szólítson Charlesnak.

– Ön pedig engem Davidnek.

– Rendben! – mondta Frances. – Akkor hagyom, hogy beszélgessenek, uraim. Ha végeztek, David, csöngessen, és Norris kikíséri Mr. Griffitht.

Megvárták, hogy Frances távozzék, az ajtó becsukódott, és mindketten leültek. Köztük kisasztal állt, rajta egy tányér omlós süteménnyel és egy kancsóval, amelyről David csupán az illatából tudta, hogy lapszang szucsong tea van benne, amely rendkívül drága, nehezen beszerezhető és nagyapja kedvence, s csak a legkülönlegesebb alkalmakra tartogatják. Tudta, hogy az öreg így akar neki sok szerencsét kívánni, s ez a gesztus egyszerre indította meg és szomorította el. Charles előtt már volt tea, de David magának is töltött egy keveset, és amikor ajkához emelte a csészét, Charles is így tett, s egyszerre kortyoltak.

– Elég erős – jegyezte meg David, mert tudta, hogy a tea íze sokaknak élvezhetetlen; Peter, aki utálta, egyszer azt mondta róla, hogy „csípős fafüst folyékony alakban”.

De Charles így felelt:

– Én nagyon szeretem. Eszembe jut róla a San Franciscóban töltött idő… akkoriban elég könnyen hozzá lehetett jutni. Persze drágán. De nem volt olyan ritka, mint itt, a Szabad Államokban.

Ez meglepte Davidet.

– Nyugaton is élt?

– Igen. De annak már húsz éve. Apám akkor újította meg a társulási szerződését az északi prémvadászokkal, és a város persze akkorra már meggazdagodott. Az az ötlete támadt, hogy menjek el oda, állítsak fel egy irodát, és kereskedjek kicsit. Úgyhogy ezt tettem. Valójában rendkívüli élmény volt; fiatal voltam, a város növekedett, és csodálatos időszakot töltöttem ott.

Davidet ez lenyűgözte – soha nem ismert senkit, aki tényleg nyugaton élt.

– Minden történet igaz?

– Sokuk. Van ott valami… valami egészségtelen, azt hiszem. Bizonyos szabadosság. Néha veszedelmesnek éreztem… hogy annyi ember próbált meg új életet teremteni magának; hogy annyi ember sóvárgott a gazdagság után; hogy annyi ember volt kénytelen csalódni… de felszabadító is volt. Bár megbízhatatlan is. Vagyonok jöttek és mentek ott, ahogy az emberek is: az ember adósa másnapra eltűnhetett, és sehogy sem lehetett rátalálni. Három éven át tudtuk fenntartani az irodát, de ’76-ban persze, miután elfogadták a törvényeket, távoznunk kellett.

– Akkor is – mondta David – irigylem önt. Tudja, hogy én sosem jártam nyugaton?

– De sokat utazott Európában, Miss Holsontól tudom.

– Megtettem a nagy körutat, igen. De abban nem volt semmi szabadosság… hacsak nem tartjuk szabadosságnak a nagy halom Canalettót, Tintorettót és Caravaggiót.

Charles ekkor fölnevetett, azután természetes mederben folyt tovább a csevegés. Beszéltek még a különböző utazásaikról – Charles rendkívül sokat utazott, üzleti ügyei nemcsak nyugatra és Európába szólították, hanem Brazíliába és Argentínába is – meg New Yorkról, ahol Charles valaha élt, és máig fenntartott egy lakást, ahová gyakran ellátogatott. Miközben beszélgettek, David fülelt, hallja-e a massachusettsi akcentust, amelyet sok iskolatársától hallott, az elnyújtott, lapos magánhangzókat és különösen a vágtató ütemet, de hiába. Charlesnak kellemes hangja volt, de jellegzetesség nélküli, keveset árult el tulajdonosának származásáról.

– Remélem, nem találja túl nagy szemtelenségnek, ha megemlítem – mondta Charles –, de Massachusettsben mindenkinek fejtörést okoz a megszervezett házasságnak ez a hagyománya, éspedig igen régóta.

– Igen – nevetett föl David –, minden más állam is így van vele. És én megértem, miért… ez helyi szokás, New Yorkra és Connecticutra korlátozódik. – A házasságokat vagy egy évszázaddal ezelőtt kezdték megszervezni, mert így a Szabad Államokban letelepedett első családok stratégiai szövetségeket köthettek, és egyesíthették a vagyonukat.

– Értem, hogy miért ered ez innen… ezek voltak a leggazdagabb tartományok… de ön szerint miért lehet ennyire tartós ez a gyakorlat?

– Nem nagyon tudom. Nagyapám elmélete az, hogy mivel fontos dinasztiák alakultak ki gyorsan e házasságok nyomán, lényegessé vált, hogy az Unió pénzügyi integritása továbbra is fennmaradjon. Úgy beszél róluk, ahogy a faültetésről… – Charles ekkor megnyerő hangon fölnevetett. – Azoknak a gyökereknek a megóvásáról, amelyek a nemzet boldogulását és virágzását teszik lehetővé.

– Egy bankárhoz képest egészen költői. És hazafias.

– Igen; a nagyapám mindkettő.

– Nos, mi, a Szabad Államok lakói köszönettel tartozunk, amiért az önök megszervezett házasságai folyamatosan biztosítják a boldogulásunkat. – Charles ugratja, David ezt tudta, de hangja kedves is volt, és ő viszonozta Charles mosolyát.

– Így van, gondolom. Köszönetet fogok mondani nagyapámnak az ön és massachusettsi társai nevében. De önök ezt Új-Angliában egyáltalán nem gyakorolják? Én úgy hallottam, igen.

– De sokkal rendszertelenebbül: amikor igen, az okok hasonlóak… hogy egyesítsük a hasonszőrű családokat… de a következmények sohasem oly jelentősek, mint itt. Az én ifjabb húgom például nemrégiben elősegítette a cselédlánya és az egyik tengerészünk házasságát, de csak azért, mert a lány családjának van egy kis fafeldolgozó vállalata, a tengerésznek pedig egy kókuszháncs-üzeme, és ők ketten egyesíteni akarták erőforrásaikat… arról nem is beszélve, hogy a fiatalok szerették egymást, de mindketten túl szemérmesek voltak ahhoz, hogy maguk vágjanak bele az udvarlásba. De mint mondtam: ennek semmi kihatása nincs a nemzetre. Úgyhogy igen, kérem, tolmácsolja köszönetünket a nagyapjának. Bár mintha a testvéreinek is köszönettel tartoznánk… Miss Holson azt mondja, hogy ők is megszervezett házasságban élnek.

– Igen, hozzánk régóta közel álló családokból van párjuk: Peter, John öcsém férje szintén a városból való; Eliza, Eden felesége pedig Connecticutból.

– Vannak gyermekeik?

– Johnnak és Peternek egy; Edennek és Elizának kettő. Ön pedig segít az unokaöccsei nevelésében, úgy tudom.

– Igen, valóban, és ők nagyon kedvesek nekem. De egyszer szeretnék majd saját gyermeket is.

David tudta, hogy most egyet kellene értenie, azt kellene mondania, hogy ő is vágyik gyerekek után, de azon kapta magát, hogy képtelen ezt kimondani. Charles azonban könnyedén kitöltötte az űrt a válasza helyén, és beszéltek az unokaöccseiről, a húgáról meg az öccséről, a nantucketi házáról, és a csevegés ismét haladt, majd Charles végül felállt, és David is.

– Mennem kell – mondta Charles. – De remekül éreztem magam, és nagyon örülök, hogy úgy döntött, találkozik velem. Két hét múlva visszajövök a városba; remélem, akkor ismét látjuk egymást.

– Hát persze – felelte David, aztán csöngetett, és megint kezet ráztak, majd Norris az ajtóhoz kísérte Charlest, David pedig bekopogott a szoba másik felén álló ajtón, és amikor hallotta, hogy szabad, belépett egyenesen nagyapja dolgozószobájába.

– Á – mondta az, majd felállt az íróasztaltól, és átnyújtott a titkárnőjének egy halom papírt. – Na, hát itt vagy! Sarah…

– Igen, uram, azonnal – felelte Sarah, azzal távozott, és csöndesen betette maga után az ajtót.

Az öreg előjött az íróasztal mögül, és leült az előtte álló egyik székre, majd mutatta Davidnek, hogy üljön a másikra.

– Nos – kezdte. – Nem leszek visszafogott, és neked sem kell annak lenned; alig vártam, hogy lássalak, és halljam, mi a benyomásod az úriemberről.

– Ő… – szólalt meg David, és elakadt. – Kedves volt – szólalt meg végül –, kedvesebb, mint hittem.

– Jó ezt hallani. Miről beszéltetek?

David elmesélte a beszélgetésüket, a végére hagyta azt a részt, amely Charles nyugati tartózkodásáról szólt, és amikor elmondta, nézte, ahogy nagyapja fölvonja ezüstös szemöldökét.

– Valóban? – kérdezte szelíden, és David tudta, mire gondol: hogy ez az információ nem derült ki, amikor utánaérdeklődtek Charles Griffithnek, és mivel a Bingham Brothersnek bejárása volt minden foglalkozás legkiemelkedőbb figuráihoz, orvosokhoz, ügyvédekhez, nyomozókhoz, azon tűnődött, miket nem tudhatnak még, milyen egyéb rejtélyek maradtak feltáratlanul. – Találkozol még vele? – kérdezte nagyapja, amikor ő befejezte.

– Két hét múlva visszatér, és megkérdezte, találkozhatunk-e megint; azt feleltem, találkozhatunk.

Azt hitte, nagyapja beéri ezzel a válasszal, de ő elgondolkodó arckifejezéssel felállt, odalépett az egyik nagy ablakhoz, könnyedén odébb tolta a hosszú, súlyos selyemfüggöny szélét, és kinézett az utcára. Egy pillanatig ott maradt némán, de amikor megfordult, már ismét mosolygott ismerős, kedves mosolyával, amelytől David mindig úgy érezte, hogy függetlenül attól, mennyire szörnyűnek tűnik az élete, biztos helyen van.

– Hát – mondta a nagyapja –, akkor nagyon szerencsés ember.

IV

Gyorsan teltek a hetek, mint ahogy késő ősszel látszólag mindig, és noha persze a karácsony érkezése sohasem meglepetés, mintha készületlenül érte volna őket, függetlenül attól, milyen bőszen esküdöztek a múlt évben, hogy előre terveznek majd, hogy hálaadásra eldöntik, mi lesz a menü, megveszik és szalaggal átkötik a gyerekek ajándékait, a szolgáknak szánt pénzes borítékokat lezárják, a díszeket kiakasztják.

E tevékenységek közepette találkozott másodszor Charlesszal december elején; elmentek egy koncertre, amelyen a New York-i Filharmonikusok játszottak korai Liszt-műveket, és utána elsétáltak észak felé, a Park déli végében álló kávéházba, ahol David néha megszakította városi kóborlásait egy sütemény meg egy kávé erejéig. Ezúttal is könnyen folyt a beszélgetés könyvekről, amiket olvastak, színdarabokról és kiállításokról, amiket láttak, és David családjáról – nagyapjáról és futólag húgáról meg öccséről.

A megszervezett házasság elkerülhetetlenül megkövetelte a bizalmas viszony kialakításának siettetését és ezt követően a konvenciók elvetését, úgyhogy miután beszélgettek egy darabig, David vette a bátorságot, és megkérdezte Charlest a volt férjéről.

– Á – felelte Charles. – Nos… gondolom, már tudja, hogy William volt a neve, William Hobbes, és kilenc éve halt meg. – David bólintott. – Rák volt, ami a torkát támadta meg, és nagyon gyorsan elvitte. Tanító volt egy falmouthi kis iskolában, és egy északi rákhalász családból származott… röviddel azután ismerkedtünk meg, hogy hazajöttem Kaliforniából. Mindketten nagyon boldogok voltunk, azt hiszem; én megtanultam, hogyan irányítsam a családi üzletet a húgommal meg az öcsémmel együtt, és mindketten fiatalok voltunk, és vállalkozó szelleműek. Nyáron, amikor az iskola bezárt, ő eljött velem Nantucketra, ahol mindannyian együtt éltünk a családdal: a fiatalabb húgom, a férje meg a fiaik, az öcsém a feleségével meg a lányaival, a szüleim és a másik húgom a családjával, amikor lejöttek északról. Egyik évben apám elküldött a határvidékre, hogy találkozzam néhány prémvadászunkkal, és szinte az egész évszakot ott meg Kanadában töltöttük az üzleti partnereinknél, mentünk egyik helyről a másikra: micsoda gyönyörű vidék az! Úgy gondoltam, az egész életemet vele fogom leélni. Eldöntöttük, hogy később társak leszünk: lesz egy lányunk meg egy fiunk. Elmegyünk, Londonba, Párizsba, Firenzébe… ő sokkal okosabb volt nálam… szerettem volna én lenni az, aki megmutatja neki a freskókat meg szobrokat, amikről egész életében olvasott. Gondoltam, én kísérem majd el azokba a múzeumokba. Álmodoztam róla… végigjárjuk a katedrálisokat, kagylót eszünk a folyóparton, elviszem azokra a helyekre, amiket szépnek gondoltam, de sosem értékeltem annyira, amennyire ő, és ezúttal vele nézem meg őket, amitől más szemmel látom majd mindegyiket. Ha az ember tengerész, vagy ha sok időt tölt tengerészekkel, rájön, hogy terveket szőni dőreség… Isten azt teszi, amit akar, és a mi terveink mit sem érnek az Övéihez képest. Tudtam ezt, mégsem voltam képes leállítani magam. Tudtam, hogy butaság, mégsem voltam képes leállítani magam… egyre csak álmodoztam. Megterveztem a házat, amit építeni fogunk magunknak egy szirten, mely a sziklákra és a tengerre néz, körös-körül mindenütt csillagfürt. De akkor meghalt, aztán egy évvel később a húgom férje is a ’85-ös járványban, és azóta, mint tudja, a húgommal élek. Az első három évben, miután William elvétetett tőlem, a munkába menekültem, és a munkában leltem vigaszt. De furcsamód ahogy távolodtam a halálától, úgy gondoltam rá egyre többet… és nemcsak rá, hanem a kapcsolatunkra is, meg hogy mindig úgy hittem, tartós lesz. Az unokaöcséim már szinte felnőttek, a húgomat eljegyezték, és ebben az elmúlt néhány évben rájöttem, hogy… – Charles hirtelen elhallgatott, elvörösödött. – Túl sokat beszélek, és túl nyíltan – szólt végül. – Remélem, megbocsátja.

– Nem kell bocsánatot kérnie – felelte David halkan, bár valójában meglepte, de nem feszélyezte, hogy a férfi őszintén elmondta, szinte megvallotta a magányosságát. Ám ezután egyikük sem tudta, hogyan folytassák a beszélgetést, és találkozójuk hamarosan véget is ért, Charles udvariasan megköszönte, de nem ajánlott harmadik randevút, és mindketten kabátot meg kalapot vettek.

Odakinn Charles északnak indult a fiákerén, David pedig az övén délre, a Washington Square-re. Az úton erre a különös találkozásra gondolt, meg arra, hogy különössége ellenére nem volt kellemetlen, és – nincs erre más szó – szükségszerűnek érezte, hogy a férfi a bizalmába avatta, hogy megengedte, tanúja legyen a sebezhetőségének.

Felkészületlenebbül érte tehát, mint kellett volna, amikor a karácsonyi ebéd után (ropogós kacsasült frissen a sütőből, gyöngyszerű, karmazsinpiros pöszmétével körítve) a szalonban John némi diadallal a hangjában így szólt hozzá:

– David, hallom, udvarol neked egy massachusettsi úriember.

– Nem udvarol – felelte nagyapa gyorsan.

– Akkor hát ajánlatot tett? De kiről van szó?

David hagyta, hogy nagyapja közölje a legalapvetőbb tényeket: hajóépítő és kereskedő, a Cape és Nantucket, özvegy és gyermektelen. Eliza szólalt meg először:

– Ez pompásan hangzik – mondta önzetlenül a drága, vidám Eliza a szürke gyapjúnadrágjában, vaskos nyakában török mintás selyemsáljával, míg a család többi tagja némán ült.

– Akkor Nantucketra költözöl? – kérdezte Eden.

– Nem tudom – felelte David. – Még nem gondolkodtam rajta.

– Tehát még nem fogadtad el – vetette közbe Peter: inkább kijelentés volt ez, nem kérdés.

– Nem.

– De tervezed? – (Megint Peter.)

– Nem tudom – ismerte be ismét David, de érezte, hogy egyre idegesebb.

– De ha…

– Elég – mondta nagyapja. – Karácsony van, azonkívül Davidnek kell döntenie, nem nekünk.

A társaság röviddel ezután szétszéledt, testvérei összeszedték a gyerekeiket meg a dadákat John szobájából, amelyet játszószobának alakítottak át az ő meg Eden fiai és lányai számára, aztán búcsúzások és jókívánságok következtek, majd David és nagyapja ismét kettesben maradt.

– Gyere vissza velem – mondta az, és David visszament, leült arra a helyre, amelyet a szalonjában mindig elfoglalt: szemben az öreggel, kicsit balra tőle. – Nem szeretnék tolakodni, de bevallom, kíváncsi vagyok… már kétszer találkoztatok; van róla valami fogalmad, hogy esetleg elfogadnád-e az úriembert?

– Tudom, hogy kellene, de nincs… Eden és John annyira gyorsan döntött. Bárcsak tudnám, ahogy ők.

– Nem szabad arra gondolnod, hogy mit csinált Eden és John. Te nem ők vagy, és ezeket a döntéseket nem lehet elkapkodni: az egyetlen dolog, amit tenned kell, hogy komolyan megfontolod az úr ajánlatát, és ha a válaszod nem, azonnal tájékoztasd, vagy szólj Francesnek, hogy ő tegye meg… bár két találkozás után valójában neked kellene. De ne siesd el, és ne érezd rosszul magad emiatt. Amikor apád megkérte anyád kezét, neki hat hónap kellett, hogy elfogadja. – Az öreg halványan elmosolyodott. – Nem mintha ezt kellene példának állítanod magad elé.

David is mosolygott. De aztán föltette a kérdést, amelyről tudta, hogy föl kell tennie:

– Nagyapa – kérdezte –, mit tud ő rólam? – Majd amikor nagyapja nem válaszolt, csak bámult a whiskyspoharába, továbbmerészkedett. – Tud a betegségeimről?

– Nem – felelte nagyapja keményen, fejét fölszegve. – Nem tud róluk. És nem is kell tudnia… ehhez semmi köze.

– De – szólalt meg David – ha nem mondjuk meg neki, az nem valamiféle alattomosság?

– Persze hogy nem. Az alattomosság az lenne, ha szántszándékkal elhallgatnánk valami fontosat előle, de ezek nem fontos dolgok… ez nem olyan információ, amelynek befolyásolnia kellene a döntését.

– Lehet, hogy nem kellene… de nem befolyásolná?

– Ha igen, akkor nem olyan ember, akivel érdemes összeházasodni.

Az öreg máskor kitűnő logikája olyannyira megbicsaklott, hogy bár Davidnek szokása volt ellentmondani neki, most nem akart, mert attól tartott, hogy a történetének egész építménye összeomlana. Ha a betegségei nem fontosak, akkor miért nem szabad elárulni őket? És nem úgy ítélhetnék-e meg Charles Griffith valódi jellemét, ha maradéktalanul és őszintén elmondanák neki az igazságot? Továbbá ha a betegségei valójában nem szégyenletesek, akkor miért igyekeznek mindketten leplezni őket? Igaz, hogy nem tudtak meg Griffithről mindent, amit megtudhattak volna – nagyapa az első találkozó után azért zsörtölődött, mert nem tudott a San Franciscóban töltött idejéről –, de amit megtudtak, az egyszerű és cáfolhatatlan volt. Nincs bizonyíték arra, hogy Charles Griffith ne volna becsületes ember.

Aggódott, hogy – bár ő maga talán nem tud róla, és megsértődne, ha hallaná – nagyapja valahogy eldöntötte, hogy ezek a gyengeségek elfogadható terhek Charles Griffithnek a Bingham családba való beházasodásért cserébe. Igaz, hogy Charles vagyonos ember – nem annyira, mint Binghamék, bár annyira senki sem az –, de a pénze új pénz. Igaz, hogy intelligens, de nem iskolázott; nem járt egyetemre, nem tud latinul vagy görögül, amikor utazott, nem a tudást kereste, hanem az üzletet. Igaz, hogy jártas a világ dolgaiban, de nem kifinomult ember. David úgy tartotta magáról, hogy nem hisz ilyesmikben, de azon tűnődött, elég fogyatékos-e ahhoz, hogy nagyapja azt gondolja, ő és Charles egy főkönyv két rubrikájába valók: az ő betegségei az egyik oldalon, Charles kifinomultságának hiánya a másikon. Az ő buzgalmának hiánya Charles előrehaladott korával szemben. Vajon a lap alján kettejük végösszege kiad-e egy nullát, amelyet nagyapja saját kezűleg húz alá?

– Nemsokára itt az új év – törte meg az öreg a hallgatást –, és az új év mindig többet ígér a réginél. Hozd meg a döntésedet, legyen akár igen, akár nem, és az évek csak végződnek és kezdődnek, végződnek és kezdődnek tovább, akárhogy döntesz is. – Ebből David megértette, hogy elbocsátották, ezért felállt és lehajolt, hogy megcsókolja nagyapját, mielőtt fölmegy a szobájába.

Az új év nagyon is hamar eljött, és Binghamék ismét összegyűltek, hogy köszöntsék az érkezését. Az volt a hagyomány, hogy az év utolsó napján az összes szolgát meghívták egy pohár pezsgőre az étkezőbe, és mindannyian – az unokák és dédunokák, a cselédlányok és lovászok, a szakács, a komornyik, a gondnok, a kocsis és különféle alárendeltjeik – összegyűltek az asztal körül, amelyre a cselédlányok korábban jeges vödrökbe állított pezsgőspalackokat, szegfűszeggel megtűzdelt narancsot, pirított diót és gyümölcsös pitét tettek, hogy meghallgassák, amint nagyapa köszönti az újévet.

– Még hat év az új évszázadig! – ujjongott, és a szolgák izgatottan kuncogtak, mert nem szerették a változást meg a bizonytalanságot, és féltek a gondolattól, hogy az egyik korszak véget ér, a másik pedig elkezdődik, még akkor is, ha tudták, hogy a Washington Square-i házban semmi sem fog változni: David elfoglalja a szobát, ami mindig is az övé volt, testvérei jönnek és mennek majd, Nathaniel Bingham pedig örökkön-örökké az uruk lesz.

Több nappal az ünnepség után David elment az egyik fiákerrel az árvaházba. Ez volt az egyik első ilyesfajta intézmény a városban, és Binghamék az elsődleges védnökei voltak az alapítása óta, amely mindössze néhány évvel a Szabad Államok megalakulása után történt. Az évtizedek során a létszám úgy csökkent és nőtt, ahogy a Gyarmatok éppen a viszonylagos jólét vagy az egyre súlyosbodó szegénység korszakain ment keresztül; az út észak felé nehéz és fáradságos volt, és sok gyerek maradt árván, amikor szüleik, akik megkíséreltek a Szabad Államokba menekülni, meghaltak az út során. A legrosszabb időszak három évtizeddel ezelőtt köszöntött be, a polgárháború alatt és közvetlenül utána, éppen David születése előtt, amikor New Yorkban a menekültek száma elérte csúcsát, s New York és Pennsylvania kormányzói lovas katonákat küldtek utóbbi állam határára azzal a humanitárius küldetéssel, hogy keressék meg és helyezzék el a gyarmati szökevényeket. Minden magára hagyott gyermeket – és olyanokat is, akik szülőkkel voltak, de szüleik alkalmatlannak tűntek arra, hogy gondoskodjanak róluk – korától függően vagy valamelyik Szabad Állam ipariskolájába, vagy egy jótékonysági intézménybe küldtek, ahonnan örökbe lehetett fogadni őket.

A legtöbb ilyesféle jótékonysági intézményhez hasonlóan Hiram Binghamében is nagyon kevés csecsemő és éppen csak járni tanuló kisgyerek élt – rájuk akkora volt a kereslet, hogy gyorsan örökbe fogadták őket; hacsak nem voltak betegek, torzszülöttek vagy gyengeelméjűek, ritkán maradtak egy hónapnál hosszabb ideig az árvaházban. Davidnek mindkét testvére innen szerezte gyermekeit, és ha David egyszer majd örökösre vágyik, szintén megtalálja majd az intézményben. John és Peter fia gyarmati árva volt; Eden és Eliza egy nyomorúságos kalyibából mentette ki az övéit, ahol egy nyomorult ír bevándorló család alig tudta etetni őket. Gyakorta zajlott élénk vita az újságokban meg a szalonokban arról, hogy mihez kezdjenek az egyre gyarapodó számú bevándorlóval, akik a manhattani partokon kötnek ki – manapság Itáliából, Németországból, Orosz- és Poroszországból, a Keletről nem is beszélve –, de egy dologban, még ha kelletlenül is, mindenkinek egyet kellett értenie: ezek kínálják a gyermekeket a rájuk vágyó pároknak, nem csupán a városban, hanem szerte a Szabad Államokban.

Olyan ádáz versengés zajlott, hogy nemrégiben a kormány kampányt indított, amelyben arra ösztönözte az embereket, hogy nagyobbakat is fogadjanak örökbe. Ez azonban nem sok sikerrel járt, és jól tudta mindenki, még maguk a gyerekek is, valószínűtlen, hogy a hatévesnél idősebbek otthonra találjanak. Ez azt jelentette, hogy Binghamék intézménye a többiekhez hasonlóan olvasásra és számolásra igyekezett tanítani lakóit, mert így talán majd kitanulhatnak egy mesterséget; tizennégy évesen beálltak inasnak egy szabóhoz, ácshoz, varrónőhöz, szakácshoz vagy akárkihez, akinek a szakmája nélkülözhetetlen volt a Szabad Államok folyamatos boldogulásához és működéséhez. Esetleg beléptek a nemzetőrségbe vagy a tengerészethez, hogy így szolgálják hazájukat.

Addig azonban gyerekek voltak, és gyerekekként iskolába jártak, mert ezt követelte meg a törvény a Szabad Államokban. Az oktatás új filozófiája az volt, hogy a gyerekekből egészségesebb, jobb polgárok és felnőttek válnak, ha nemcsak az élethez szükséges dolgokat (a matematikát, olvasást, írást) gyakorolják, hanem a rajzot, zenét és sportot is. Ezért előző nyáron, amikor nagyapja megkérdezte, hogy segítene-e rajztanárt keresni az intézménybe, David még önmagát is meglepte azzal, hogy jelentkezett a feladatra – de hiszen nem tanult-e sok éven át rajzot? Nem keresett-e valamilyen hasznos feladatot, amellyel keretet adhat a napjainak?

Szerdánként tartotta az óráját, a délután vége felé, épp a gyerekek vacsorája előtt, és kezdetben gyakorta eltűnődött, vajon a fészkelődésük meg a kuncogásuk neki szól-e, vagy már az étkezést várják – még azon is gondolkodott, hogy megkérdi az igazgatónőt, tarthatná-e előbb az órát, de a nő félt a felnőttektől (noha a gondjaira bízottak furcsamód szerették), és bár teljesítené a kérését, csupán félelemből tenné. David mindig gyanakvó volt a gyerekekkel szemben, mert rezzenéstelen, állhatatos tekintetük azt sugallta, hogy másképp látják őt, mint a felnőttek, de idővel megszokta, majd meg is szerette őket, és ahogy teltek a hónapok, ők is magabiztosabbak és nyugodtabbak lettek csendes társaságában, miközben küszködtek rajzszenükkel a papírjuk fölött, és minden tőlük telhetőt elkövettek, hogy megörökítsék a birsalmával teli, kék-fehér kínai tálat, amelyet ő a terem elejében egy székre helyezett.

Aznap már azelőtt hallotta a zenét, hogy kinyitotta volna az ajtót: valami ismerős sláger volt, amelyről úgy gondolta, nem helyes, ha gyerekek hallgatják, mire erősen elfordította az ajtógombot, de mielőtt akár szörnyülködésének, akár haragjának hangot adhatott volna, olyan látvány és hang döbbentette meg, ami némaságra és mozdulatlanságra kárhoztatta.

A terem elejében ott állt a roskatag, régóta elhanyagolt zongora, amelyet mindig az osztályterem sarkába toltak, s amelynek fája annyira megvetemedett, hogy David feltételezte, a hangszer helyrehozhatatlanul elhangolódott. De most megjavították, kifényesítették, és a terem közepére állították, mintha nagyszerű, remek darab volna, és egy fiatalember ült előtte, pár évvel talán fiatalabb nála, sötét haja hátrasimítva, mintha egy esti fogadáson volna, és jóvágású, eleven, szép arcához pompás hang társult, amellyel ezt énekelte éppen: Mért ily magányos a te sorod? / Nincsen gyermeked, nincs otthonod?

A férfi fölszegte fejét, nyaka hosszú volt, de hajlékony és erős, akár a kígyó, s David nézte, ahogy gyöngyszemként mozog benne egy izom föl és le:

Ragyogott a fény a bálteremben,
Édes dallamok szóltak csendben.
S szólt a szerelmem, az én virágom:
„Úgy megszomjaztam, hozz, kérlek, innom.”
De hogy visszatértem, az én drágám
Egy férfi csókolta épp a száján.

Az ilyesféle dalokat alantas helyeken lehetett hallani, mulatókban és varietékben, ezért nagyon nem illendő gyerekeknek, különösen ilyen gyerekeknek énekelni, akiknek körülményeik folytán természetes hajlamuk van az efféle érzelgős szórakozásra. David mégsem bírt megszólalni. Ugyanúgy megbabonázta a férfi édes, lágy hangja, mint a diákokat. Ezt a dalt eddig csak szirupos és panaszos keringőként hallotta, de a férfi vidám és élénk melódiává változtatta, úgyhogy a szenvelgő történet – egy kislány arra kéri agglegény nagybácsikáját, hogy magyarázza meg, miért nem volt soha szerelmes, miért nem házasodott meg és alapított családot – átalakult valami kikacsintó és ragyogó dologgá. David részben azért utálta ezt a dalt, mert úgy érezte, egyszer majd tapasztalatból is énekelhetné, hogy ez az ő elkerülhetetlen sorsa, de ebben a változatban a férfi derűsnek és gondtalannak tűnt, mintha azzal, hogy sohasem házasodott, nem veszteség érné, hanem megszabadulna a gyászos jövőtől.

Mikor vége a bálnak, mikor már megvirradt,
Mikor vége a táncnak, s a csillagok kihunytak,
Rengeteg szív sajog, ha láthatnánk netán,
Sok remény szertefoszlik a bál után.

A fiatalember széles mozdulattal fejezte be, felállt és meghajolt a vagy két tucat gyerek előtt, akik eddig elragadtatottan hallgatták, s most éljenzésben és tapsban törtek ki, David pedig kihúzta magát, és megköszörülte torkát.

Erre a férfi ránézett, és elmosolyodott olyan széles, ragyogó mosollyal, hogy David ismét zavarba jött.

– Gyerekek – mondta a férfi –, azt hiszem, kicsit belenyúltunk a következő órátokba. Na, ne sóhajtozzatok, ez nagy udvariatlanság… – David elpirult. – Menjetek, fogjátok a rajzfüzeteteket, jövő héten találkozunk. – Még mindig mosolyogva elindult David felé, aki az ajtóban állt.

– Azt hiszem, nagyon furcsa dolog ezt a dalt gyerekeknek játszani – szólalt meg David, és megpróbált szigorúnak látszani, mire a férfi könnyedén fölnevetett, mintha David csak ugratná.

– Én is úgy gondolom – felelte kedélyesen, majd mielőtt David megkérdezhette volna: – Nagyon udvariatlan vagyok; nem csupán késleltetem az osztályát, vagyis inkább önt… hiszen ön időben érkezett!… de még be sem mutatkoztam. Edward Bishop a nevem… én vagyok az új énektanár ebben a remek intézményben.

– Értem – mondta David, és nem tudta, hogyan csúszott ki ilyen gyorsan a beszélgetés az irányítása alól. – Nos, meg kell mondanom, eléggé meglepett, hogy…

– Én pedig tudom, hogy ön kicsoda – szakította félbe a fiatalember, de olyan elbűvölően, olyan barátságosan, hogy David ismét lefegyverezve érezte magát. – Ön Mr. David Bingham a New York-i Binghamek közül. De azt hiszem, nem kell azt mondanom, hogy New York-i, ugye? Bár biztosan vannak más Binghamek is valahol a Szabad Államokban, nem gondolja? A chathami Binghamek például; vagy a portsmouthi Binghamek. Kíváncsi vagyok, hogy érzik magukat azok a kisebb Binghamek abban a tudatban, hogy a nevük mindig csak egyetlen családot fog jelenteni, és ők ennek nem részei, ezért állandó csalódásra ítéltetnek, amikor megkérdezik tőlük: „á, a Binghamek közül?”, mire nekik bocsánatkérően azt kell felelniük: „attól tartok, nem; mi a uticai Binghamek vagyunk”, és nézik faggatójuk csalódott képét.

Davidnek igencsak elakadt a szava ettől a szónoklattól, amely nagy jókedvvel és sebességgel áradt, és csak annyit tudott kinyögni, hogy „én sose gondoltam így erre”, ami ismét nevetésre késztette a fiatalembert, de halkan, mintha nem Daviden nevetne, hanem valami általa mondott szellemességen, és mindketten bizalommal tekintettek egymásra.

Aztán David karjára tette kezét, és még mindig vidáman így szólt:

– Nos, Mr. David Bingham, valóban nagyon örülök, hogy megismerhettem, és ismét bocsánatát kérem, amiért megzavartam az órarendet.

Miután az ajtó becsukódott mögötte, mintha valami lényeges dolog szivárgott volna ki a teremből; a gyerekek, akik eddig éberen figyeltek, hirtelen sápadtnak és csalódottnak tűntek, és még David is úgy érezte, összeroskad, mintha teste már nem lenne képes részt venni a jól megformált élet megkövetelte lelkesedés és becsületesség komédiájában.

De azért belevágott.

– Jó napot, gyerekek – mondta, és ők lagymatagon azt felelték, „jó napot, Mr. Bingham”, miközben ő összeállította a széken a napi csendéletet: egy krémszerűen csillogó vázát, amelyben néhány magyalágat rendezett el. Szokás szerint a terem végébe vonult, egyrészt hogy felügyelhesse a gyerekeket, másrészt hogy maga is rajzolhasson, ha szeretne. Ma azonban a teremben mintha az egyetlen tárgy a zongora lett volna, amely ott állt az ő szegényes csendélete mögött, és minden viharvertsége ellenére a legszebb, legellenállhatatlanabb holminak látszott: fényes és tiszta világítótoronynak.

A tőle jobbra ülő torzonborz, nyolcéves diáklányra pillantott, és látta, hogy nemcsak a vázát meg a virágokat rajzolja (gyengén), hanem a zongorát is.

– Alice, csak a csendéletet kell lerajzolnod – emlékeztette.

A lány fölnézett, elgyötört kis arca csupa szem, két kiálló foga csontszilánkra hasonlított.

– Bocsánat, Mr. Bingham – suttogta, és felsóhajtott.

Miért ne akarná belefoglalni a zongorát is, amikor ő sem tudja levenni róla a szemét, mintha egyszerű reménykedéssel ő is elő tudná varázsolni a zongoristát, mintha szellemalakja még mindig ott lebegne a teremben?

– Semmi baj, Alice – mondta. – Csak kezdd el újra egy üres lapon.

Körülötte a többi gyerek mogorván hallgatott; hallotta, hogyan mocorognak a székükön. Butaság volt szomorúnak lenni, mégis szomorkodott – mindig azt hitte, hogy élvezik az óráját legalább annyira, amennyire ő élvezi a tanításukat, de miután szemtanúja volt korábbi örömüknek, tudta, hogy ha ez igaz lehetett is valaha, most már nem az. Ő egy harapásnyi alma, de Edward Bishop ez az alma süteménybe sütve, ropogós, dús héjjal és megszórva cukorral, s ebből elég egy falat, hogy az ember már ne térjen vissza a másikhoz.

Aznap a vacsoránál mogorva volt, nagyapja viszont vidám hangulatba került – mindenki ilyen boldog a világban? –, és bár David kedvenc sült csirkéjét szolgálták fel párolt articsókával, csak keveset evett belőle, és amikor az öreg megkérdezte, ahogy minden szerdán, hogy milyen volt az óra, ő csak annyit mormolt, hogy „remek, nagyapa”, holott máskor igyekezett felderíteni a történetekkel, hogy mit rajzoltak a gyerekek, miket kérdeztek tőle, és miképp osztotta szét a csendélet gyümölcseit és virágait azok között, akik a legszebben dolgoztak.

Nagyapa azonban mintha nem vette volna észre a befelé fordulását, vagy legalábbis nem akarta szóvá tenni, és vacsora után David, amikor felvánszorgott az emeleti szalonba, lehetetlen módon Edward Bishopot látta maga előtt, meg hogy mit csinálhat, míg ő újabb estét tölt a házban a tűz mellett, szemben nagyapjával – a látomásban a fiatalember egy klubban volt, olyasfélében, amilyenben David csak egyszer járt, hosszú nyaka kilátszott, szája dalra nyílt, körülötte csupa jóképű fiatalember és csinos nő, mindannyian fényes selymekben, és vidáman zajlott az élet, a levegőben liliom és pezsgő illata, fölöttük pedig a metszett üvegből készült csillár imbolygó fényflittereket szórt a helyiségbe.