Ez a könyv részben valós személyeket mutat be, és valós történelmi eseményeken alapul, azonban a narratíva kedvéért a történet fikciós elemeket is tartalmaz.

Szöveg © Ruff Orsolya, 2025

Borító és grafika: Kiss Gergely

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért felel: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN: 978 963 584 876 8

Szerkesztette: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

„Egek ura! Micsoda embergomoly!”

Orczy Emma: Pimpernel Erdélyben

(ford. Pogány Kázmér)

1. Már csak két nap!

Magasan szállt a könnyű papírgalacsin, azután nekiütődött a csillár egyik, polipcsápra emlékeztető karjának, letért a pályájáról, és valahol Arany János és Balassi Bálint életműve mögött fejezte be röpke útját.

Mimi felsóhajtott. Tudta, hogy megint neki kell majd felmásznia a könyvespolcra, mert Zsófi már attól szédült, ha ki kellett néznie az emeleti ablakon. A tollasütőt a hóna alá szorította, a szoknyája szegélyét az övszalagjába tűrte, és egy kismajom ügyességével felkapaszkodott a masszív bútorra.

– Én mondtam, hogy nem jó ötlet idebent tollasozni! – morogta a mindent megmondók elbizakodottságával Zsófi, miközben nekivetette hátát a recsegő könyvszekrénynek.

Mimi egyik lábával a görög klasszikusok polcának támaszkodott, a másikkal pedig felfelé tolta magát. Ujjai kifehéredtek az erőlködéstől, annyira erősen szorította a fát, de még mindig nem érte el a legfelső polcot. Tudta, hogy még feljebb kell lépnie.

– Nem én tehetek róla, hogy odakint már egy hete szakad az eső, Anzelm pedig örökké kulcsra zárja a tornaterem ajtaját… Pedig úgy vártam a nyári szünetet! De ki gondolta volna, hogy… hogy… ilyen unalmas lesz – nyögte Mimi, miközben a lélegzetét visszafojtotta, és erőlködve kinyújtotta a karját.

Zsófi nagyot sóhajtott.

– Olyan üres az intézet… Ma reggel már Szidónia is hazautazott. Sosem gondoltam volna, de már most hiányzik egy kicsit! Már csak két napot kell kibírnom, és Bereniké értem jön.

– Hová utaztok? – kérdezte Mimi, miközben arrébb tessékelt egy porcicát.

– A Balatonhoz. Bereniké szerint a pesti társaságból ott lesz mindenki, aki számít Jókainak például háza van Füreden, és Bereniké megígérte, hogy egyik este majd meglátogatjuk.

Mimi nem volt irigy természet, de most kicsit megsajdult a szíve. Eszébe jutott az öregúr, akivel Bereniké szalonjában együtt ízlelgette a karácsonyi édességeket. Ha tudta volna, hogy Magyarország legnagyobb írója ad neki tanácsokat a szalonczukkedlik ügyében, akkor talán jobban megnézte volna magának! Azóta viszont szinte falta a regényeit, amelyeket titokban kézről kézre adtak az intézetben a lányok.

– És mit fogtok csinálni egész nap a Balatonon? Nem fogsz unatkozni? – ráncolta a homlokát Mimi, miközben egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát.

– Bereniké azt mondta, kipróbálhatjuk a fürdőházakat…

Mimi kurtán felnevetett.

– Hát, azért felesleges olyan messzire utaznotok… Budapest tele van fürdőkkel, biztosan akad köztük olyan, ahová nők is bemehetnek!

Zsófi felhúzta az orrát.

– Ezek nem olyan fürdőházak… hanem kabinok. Betolják őket a Balatonba, te pedig onnan csobbansz a vízbe. Így mások nem láthatnak meg! Úgy izgulok… Még sosem volt rajtam fürdődressz! Mintha pucér lenne az ember…

Miminek valami szöget ütött a fejébe.

– Gondolod, hogy lesz idő, amikor a férfiak meg a nők együtt fürdőzhetnek majd?

Zsófi határozottan megrázta a fejét.

– Fürdőruhában? Kizárt dolog! Még csak az kéne…

– Pedig jó móka lenne… – válaszolta Mimi, de a mondatot befejezni már nem tudta, mert akkor enyhe légfuvallat támadt, és felborzolta a nyakszirtjén a pihéket. Abban a másodpercben tudta, hogy jó nagy pácba került.

Nem is tévedett.

– Orczy, maga mégis mit keres odafent?! Ha kitöri a nyakát, még jól meg is büntetem! Másszon le, de tüstént! – Szegediné arcbőre a lila és a skarlátvörös között váltakozott. Karját összefonta a mellkasán, jobb lábfejével számonkérően topogott. – Ez igazán hallatlan! Lány létére… Szép dolog, mondhatom! Mit fog szólni az édesapja, ha a tudomására jut!

Mimi közben ügyesen visszamászott, a szoknyáját egyetlen mozdulattal a helyére rántotta, és leporolta a tenyerét.

– Ó, a Papám igazán nem bánná! Ha valamit nem ér el az otthoni könyvespolcon, akkor engem szokott… – Szegediné arckifejezését látva Mimi jobbnak tartotta, ha inkább nem fejezi be a mondatot. A tollasütőt a háta mögé rejtette, és a legártatlanabb arckifejezését magára öltve mosolygott a szigorú tanárnőre. Szegedinére azonban nem hatott semmiféle trükk.

– Az a maguk szerencséje, hogy hivatalosan már véget ért a tanév. Bírják ki még azt a kis időt, amíg hazamehetnek! – szűrte a fogai között, de most egyáltalán nem tűnt ellenségesnek. Mimi úgy vélte, amióta Bárány tanár úrral eljegyezték egymást, Szegedinét mintha kicserélték volna. Az arca lágyabb lett, a szeme csillogóbb, és akadtak néhányan, akik néhanapján mosolyogni látták.

A lányok már tavasszal arról suttogtak, hogy várhatóan idén nyáron nyélbe ütik az esküvőt, és Szidónia azt is tudni vélte, hogy Velencébe utaznak nászútra.

– Nagy dolog… Mindenki oda utazik nászútra – sóhajtotta Paula, akinek nagy tapasztalata volt már a titkos vőlegények terén, noha az iskola ezt valamiért kicsit sem nézte jó szemmel.

– És akkor Szegedinét szeptembertől Báránynénak kell majd hívnunk? – kérdezte Zsófi elkerekedett szemmel.

A lányok a vállukat vonogatták, Szidónia viszont unott hangon csak annyit mondott:

– Nekem akkor is Szegediné marad… ezen holmi házasság már nem fog változtatni! – Mire a lányok egyetértően mormogtak.

A sokat emlegetett tanárnő most egyáltalán nem úgy festett, mint egy boldog menyasszony. Mimi azon sem csodálkozott volna, ha hirtelen gőz csap ki a füléből.

– Jó pár tanévet megértem már ebben az intézetben, de ilyen makacs, pimasz, a szabályokra fittyet hányó, az iskola tulajdonát nem tisztelő, nevelői kérését semmibe vevő… – Szegediné valószínűleg még vég nélkül tudta volna sorolni, akkor viszont valaki odakintről határozottan hármat koppintott az ajtóra.

Mimi talán még sosem örült így Haynaunak. Az öregúr általában szívesen játszotta a mogorvát, de ha a lány jókedvében találta, akkor nem kellett biztatni, és örömmel mesélt arról az időről, amikor egy hajdani kalandor mindeneseként szolgált egy távoli kastélyban. A vén gondnok most viszont úgy tett, mintha nem is látná őket, szavait egyenesen a tanárnőhöz intézte.

– Elnézést a zavarásért, tanárnő. Látogatója jött…

– Nekem? – szaladt a magasba Szegediné szemöldöke.

– Nem. Orczy kisasszonynak. – Haynau most először emelte Mimire világoskék szemét.

– Biztosan a szüleim – suttogta Zsófinak, miközben Szegediné felügyelete alatt gyorsan rendet raktak a könyvtárban. A tollasütőket az éjféli szeánszhoz használt nagy asztal alá süllyesztették, a klasszikusokat elegyengették, a pormacskákat elhessegették. – Alig várom, hogy újra Londonban legyek! Az első dolgom lesz meglátogatni Alexandert és Mr. Pemberley-t az Aranynyúlban…

A lányok izgatottan siettek végig a folyosón, és meg sem álltak az étkezőig. A küszöbön viszont Mimi megtorpant, és önkéntelenül is felsikkantott.

– Anka!

Hosszú hónapok teltek el mióta a két legjobb barátnő közösen karácsonyozott a Kuglernél. Anka vidéken töltötte a tavaszt, kicsit megnőtt, talán meg is erősödött. Mimi most boldogan ölelte magához, de hirtelen mintha jeges kéz ragadta volna torkon.

– Valami baj van? A Mama rosszul lett? Vagy… a Papával történt valami? – kérdezte. A szavak nehezen tolultak a szájára, nem kapott levegőt, egyszeriben azt érezte, hogy megfullad.

Anka viszont mosolyogva rázta a fejét.

– Majd’ kicsattannak az egészségtől!

Mimi megnyugodva szívta tele a tüdejét az étkező nehéz levegőjével.

– Akkor miért nem ők jöttek? Arról volt szó, hogy együtt utazunk majd vissza Londonba!

Anka zavartan gyűrögette a szoknyája szegélyét.

– Engem kértek meg, hogy kísérjelek el…

Miminek hirtelen fülig szaladt a szája.

– Így talán még jobb. Annyi mesélnivalóm van! Mondd, hogy útba ejtjük Párizst! Meglátogathatnánk esetleg Monsieur Barrettet! Bár ő biztosan Nizzában tölti a nyarat. Meséltem már neked, hogy van ott egy kis háza, és egyszer azt mondta…

– Nem utazunk vissza Londonba – vágott a szavába Anka.

Szegediné méltatlankodva felvonta az egyik szemöldökét. Sok évet megélt már, de olyat még nem látott, hogy egy szobalány így beszéljen az úrnőjével! Még ha az az úrnő maga is csak egy csitri. Hogy ezek a mai modern fiatalok mit meg nem engednek maguknak…

Mimi nem is sejtette, hogy Szegediné lelkében milyen vihar dúl, minden idegszálával Ankára tapadt.

– Hogy érted ezt?

Anka kényelmetlenül tipródott.

– Hát úgy, hogy a szüleid nincsenek Londonban. Skóciába utaztak, valahová a Loch Ness mellé, Lady Granthez…

Mimi úrilányhoz egyáltalán nem illő módon felhorkantott.

– Ki nem állhatom Lady Grantet…

– Ne aggódj, téged nem hívott meg – tette hozzá kuncogva Anka.

Mimi mintha meg sem hallotta volna. Elgondolkodva lépett az ablakhoz. Odakint továbbra is szürke eső mosta a falakat. A kockaköveken végigcsörtetett egy eltévedt szekér, a kerekek eszelősen pattogtak, a szekérderékra pakolt krumpliból jó pár szem a kövezetre potyogott. De nem hevertek ott sokáig árván, mert két felkötött ingű utcagyerek felkapkodta őket, és a talált zsákmánnyal elszaladtak a Duna irányába. Mimi képzeletében mindig aranylón fénylettek a magyarországi nyarak, az utóbbi napokban viszont mintha nyirkos ruhában didergett volna az egész főváros. A lány végigsimított a karján.

– És akkor velem most mi lesz? Itt kell töltenem az egész nyarat? Az intézetben?

A hangjából kicsendülő kétségbeesés őt magát is meglepte. Az elmúlt hónapokban kimondottan megkedvelte az internátust, és még Bárány tanár úrral is hallgatólagos tűzszünetet kötöttek, amióta Mimi minden héten egy ragyogó történelemfogalmazással lepte meg az osztályt. Az elmúlt hónapokban a lányok lettek a valódi családtagjai, akikkel együtt sírt és együtt nevetett. Nélkülük üresen kongtak a falak, és a szomorúságát csak tetézte a tudat, hogy néhány nap múlva Zsófi is el fog utazni a Balatonhoz. Szinte már látta magát, ahogy a híres leánynevelő intézet falai között megöli az unalom.

Anka mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Nem hiszem – mondta, azzal a batyujába túrt, és előhúzott egy levelet.

– Mi ez? – támadt fel a kíváncsiság Mimiben.

– Egy meghívó. Édesanyád barátnője, Imrei grófné szívesen lát a nyárra.

– Imrei grófné? Még sosem hallottam a nevét – rázta a fejét Mimi, és értetlenül forgatta kezében a borítékot. Cirkalmas betűkkel csak a saját neve állt rajta, se több, se kevesebb.

– A Papád azt mondta, hogy jót tenne neked a levegőváltozás…

– Miért, hol lakik ez a grófné?

Anka vállat vont, mire Mimi feltépte az elegáns borítékot. Abban a pillanatban két jegy hullott ki belőle. Egy ideig a levegőben úsztak, majd becsúsztak az étkezőasztal alá. Mimi rögtön utánuk vetette magát, mire az addig némán ácsorgó Szegediné már csak a szemét forgatta.

Zsófi nem bírta tovább.

– Mondd már! Hová szól?

Mimi diadalmasan dugta ki a fejét az asztal alól. A haja összekócolódott, a blúza félrecsúszott. A két jegyet a kezében lobogtatta, arcán letörölhetetlen vigyor fénylett.

– Anka, készítsd az utazópoggyászt… Holnapután indulunk Erdélybe!

2. A búcsú

Mimi földbe gyökerezett lábbal nézett a magasba. Hömpölygött körülötte a tömeg. Úgy érezte magát, mint egy sziget, amelyet minden oldalról tenger vesz körül. Csakhogy ez a tenger emberek százaira bomlott, akik könyökölve, nevetgélve, izgatottan igyekeztek úti céljuk felé. De Mimi most nem törődött velük, és szemét le sem vette a feje felett szerteszét ágazó vasrudakról.

– Mintha valaki megkarcolta volna az eget – suttogta maga elé.

Anka viszont rá sem hederített a Központi Indóház vas- és üvegmennyezetére. Tétova pillantást vetett az előttük magasodó táblára, amely telis-tele volt megfejthetetlen számsorokkal és idegen városnevekkel, majd a kezében szorongatott jegyekre nézett.

– Hármas vágány. Fél óra múlva indulunk! – mondta, és felkapta a kosarát. Amikor Mimi nem követte, visszafordult, és erővel húzni kezdte a vonat felé. – Remélem, a poggyászokkal minden rendben lesz! Megszámoltam, összesen ötöt viszünk. Ott van az a csatos, meg a disznóbőrből készült, meg az az új koffer, amit tegnap vettünk…

Mimi megtorpant, és szembefordult barátnőjével.

– Anka, minden rendben lesz! Ne izgulj! Úgy csinálsz, mintha még sosem utaztál volna vonaton!

Anka szája kinyílt, de végül egy hang sem jött ki a torkán. Hogyan magyarázza el Miminek, hogy valójában miatta izgul? Hiszen hogy áll majd Orczy báró elé, ha nem sikerül időben felszállniuk a vonatra, ha netán lekésik a nagyváradi csatlakozást, és emiatt nem érnek időben Kolozsvárra, Imrei grófné pedig hiába vár majd rájuk? Úgy érezte, hogy a felelősség sziklaként nehezedik a vállára.

Mimi tekintete végigsiklott a márványos oszlopokon, amelyek között megállás nélkül hullámzott az embertömeg. Az utazókat kerülgetve gyors taligák száguldottak fel és alá; a hordárok boszorkányos ügyességgel halmozták fel a bőröndöket, az emberek feje fölött csak annyi látszott, hogy poggyászpiramisok mozognak életveszélyes sebességgel. A magasban fűszeres pipadohány, frissen főzött kávé és diós búrkifli illata keveredett. A szomszédos síneken nagyot szusszant egy fekete gépszörnyeteg, és gőzt eresztett ki magából, amitől a közelben álló utasok nagyot ugrottak, zavarukat pedig nevetgéléssel leplezték. Egy vasutas éleset füttyentett, mire egy család fejvesztve indult a legközelebbi szerelvény irányába. Mimi mosolyogva szívta magába a látványt. A nap egyik kósza sugara akkor megcsillant a távírda üvegajtaján, majd végigsiklott a fehérre meszelt falakon, és meg sem állt a könyvkereskedés kirakatáig, ahol egy hajlott hátú öregember egy piros kötésű regényt vett be éppen. Mimi máskor kíváncsi lett volna a kötet címére, de most túl sok minden versengett a figyelméért. Mintha nem is egy pályaudvaron lettek volna, hanem egy csillogó, hatalmas kávéházban. A nők elegáns utazóruhát, a férfiak könnyű öltönyt viseltek. Egy villámsebesen szlalomozó alacsony, bibircsókos úr melléjük érve előkapott egy lepedőnyi méretű vászonkendőt, és leitatta a homlokáról az izzadságot.

– Stefano, ugye nem felejtette el megitatni a Hercegnőt? Ugye tudja, hogy csakis szűrt forrásvizet adhat neki? Fiacskám, mit piszmog már megint? Nem a kettes, hanem a hármas vágány, hányszor kell még elmondanom? Jaj, hová tettem a jegyeket, mindig elhagyok valamit! – vetette oda a karikalábú úr a mögötte loholó fekete hajú fiúnak, aki csak néhány évvel lehetett fiatalabb Miminél.

A lányok összenéztek. Mimin hirtelen izgatott kíváncsiság vett erőt. Vajon egy valódi hercegnővel fognak együtt utazni? Viktória királynőnél biztosan nem lehet előkelőbb, de Mimi a világért sem mulasztotta volna el, hogy megismerje a hosszú vonatút alatt. Töprengeni azonban nem maradt idő, mert akkor a semmiből egy kéz nehezedett a vállára. A lány ijedtében megperdült, a következő pillanatban viszont fülig ért a szája.

– Gergő! – kiáltotta, és a nyurga fiú nyakába ugrott.

Anka majdnem elsüllyedt szégyenében. Körülsandított, de szerencsére a kutya sem törődött velük. Mimi leveleiből már sokat hallott a csemegeboltos fiúról, aki szabadidejében hol épületek falait mázolja össze, vagy épp elfuserált kísértetként riogatja a városlakókat, de azt a világért sem gondolta volna, hogy a közös nyomozás során a barátnője meg ez az idegen ilyen közel kerültek egymáshoz.

– Ha a Mamád ezt látná… – súgta barátnőjének, miközben ideges félmosollyal Gergő felé intett.

Mimi vidáman hátrafordult.

– De szerencsére nem látja! – Miminek akkor feltűnt, hogy Gergő szeme megakadt a zavartan toporgó szőke lányon. Gyorsan bemutatta őket egymásnak, majd a fiúhoz fordult. – Hagytam neked üzenetet a boltban, de álmomban sem gondoltam volna, hogy kijössz elbúcsúzni!

A fiú szélesen elmosolyodott.

– Ugye te sem képzelted, hogy harapnivaló nélkül vághatsz neki egy ilyen hosszú útnak? Nézd csak, mit hoztam! – mondta, azzal lekapta hátáról a csatos zsákot.

Mimi szájában összefutott a nyál.

– Barack, cukrozott ananász és bonbon! A mestered mit szólt hozzá, hogy kifosztottad a csemegeboltot?

Gergő nyakát most vörös lángnyelvek nyaldosták.

– Nem fosztottam ki… hanem az ő engedélyével… mármint megengedte… Annyit meséltem már rólad, hogy amikor megtudta, hová készülök, ő pakolta meg a zsákomat.

Mimi úgy érezte, mintha belébújt volna a kisördög.

– Akkor ezt nem is tőled, hanem magától a híres Dobos C. Józseftől kapom?

Gergő az ajkába harapott, és válasz helyett az inge alá nyúlt.

– Valójában ezt kapod tőlem. Hogy a nyári szünetben se feledj el minket…

Mimi kihajtotta a papírlapot, és rögtön elhomályosodott az egész világ. A finom papírról három mosolygós szempár nézett vissza rá, három fiatal, konok tekintet. Mimi sokszor látta már Gergő rajzait, ezer közül is felismerte volna az erős, határozott vonásokat. A fekete ceruza három, szorosan egymás mellett álló alakot rögzített egy ajtó előtt, a fejük fölött a falon pedig egy elnagyolt tűpárna pöffeszkedett.

– Ezek mi vagyunk… a Vörös Sün Háznál – simította végig a papírlapot. – Te, én és…

– …Ádám – fejezte be helyette a mondatot a fiú, és kisöpörte a homlokába hulló fekete tincseket.

– Ő hol van? Nem jött el? Pedig még üzentem is neki… – mormolta Mimi, és nagyon igyekezett, hogy tekintete továbbra is a papírlapra tapadjon.

Gergő rántott egyet a vállán.

– Hetek óta nem láttam. Az én üzeneteimre sem válaszolt. Lehet, hogy elutazott.

– Lehet – suttogta maga elé Mimi, és gondosan összehajtotta a papírt. – Nagyon köszönöm! – mondta, és újra a fiú nyakába borult. Anka idegesen nézett körül, közben Mimi szoknyáját rángatta, de a lány rá sem hederített. Csak a vonatfütty térítette magához.

– Jaj, le ne késsük! – kiáltott fel Anka, és elillant minden szín az arcából. Felkapta a kosarát, és sietősen indult jobb kéz felé, amerre a hármas vágányt sejtette.

– Várj, segítek! – kiáltott fel Gergő, de Mimi nem engedte, hogy átvegye tőle a kézitáskáját.

– Ebben az izé… a könyvem van. Ezt nem adom. – Majd békülékenyebb hangon hozzátette: – Mármint szívesebben hozom én magam.

Gergő a fejét csóválta.

– Még sosem láttam senkit, aki ennyire ragaszkodott volna az olvasnivalójához…

Mimi komoly tekintetet vetett rá.

– Ezt a könyvet nem olvasom. Hanem én írom…

Látszott, hogy Gergőt hirtelen ezernyi kérdés feszíti, de mielőtt megszólalhatott volna, a mozdony ismét hosszasan fütyült, egy zord vasutas pedig a magasba tartott egy tárcsát. A fiú nem tétovázott. Egyik kezével felemelte a finomságokkal teli zsákot, a másikkal pedig megragadta Mimi kezét. Futólépésben indultak Anka után, és közben a felháborodott utasokat kerülgették.

Azt a magas, komoly tekintetű és homokszín hajú fiút, aki épp akkor toppant be a csarnokba, már egyikük sem látta. A fiatalember viszont még éppen megpillantotta őket, ahogy egymás kezét fogva rohannak a mesebeli szörnyetegként fújtató vonat felé. Regőczi Ádám úgy érezte, mintha egy sebészszikét szúrtak volna a szíve anatómiai közepébe. Egy végtelennek tűnő pillanatig a peronon száguldó pár után nézett, majd a kezében szorongatott virágcsokrot bedobta az első, útjába kerülő szemeteskosárba.

Sarkon fordult, és leszegett fejjel maga mögött hagyta a Központi Indóház felbolydult méhkasra emlékeztető épületét. Még az is alig tűnt fel neki, amikor a nagy tolongásban egy fiatal nő sodródott mellé, nekiütközött, majd sűrű bocsánatkérések között ismét eltűnt a sokaságban. Csak a nagy, nyitott téren, a diadalkapunak is beillő kijárat előtt torpant meg. Megesküdött volna rá, hogy már látta valahol azt az arcot…

Visszafordult, de a nő akkor már rég beleolvadt a tömegbe.

Tartalomjegyzék

1. Már csak két nap!

2. A búcsú

3. Meglepetés és fenyegetés

4. Hajmeresztő jóslat

5. Signor Azzurro színeváltozása

6. Kipattan egy újabb titok

7. A Négyes

8. Az étkezőkocsiban

9. Egy kis szürke kalap

10. Dől a fa!

11. Kényszerpihenő a pusztában

12. A krajcáros megbízás

13. Szerepcsere

14. Komor kilátások

15. A kendő

16. Kenyeres akcióba lép

17. A láda mélyén

18. A segítség

19. Az alibi

20. Kittynek végre megered a nyelve

21. Kártyaparti, némi nyomozással

22. Egy újabb sikoly

23. Véletlenek és váratlanok

24. A főgyanúsított

25. Szűkül a kör

26. Gyanús, gyanúsabb, leggyanúsabb

27. A világ tetején

28. Az utolsó kirakós is a helyére kerül

29. Hogyan tovább?

30. A fogyó hold alatt

Melléklet

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Szószedet

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

IM Fell Dpuble Pica – SIL Open Font License

Mea Culpa – SIL Open Font License

Manufacturing Consent – SIL Open Font License

Merienda – SIL Open Font License

Redressed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License